Виктор Близнец
Звън на паяжинка

Превод от украински: Лиляна Минкова, 1982

chitanka.info

Сребърното човече

— Дзън…

— Дзън…

— Бам!

Лежа, потънал в гъстия мрак и го слушам как си играе. То живее отдавна в нашата къща, сигурно зад печката или под миндера, където дреме, свита на кълбо, Торбалана. Него хич не го е страх от Торбалана и то често спи върху меките й лапи. А заран рано, когато в къщи няма никой и кепенците са затворени, то ми идва на гости. Сяда на крайчеца на леглото ми и малките му сребърни подкови звънтят.

— Дзън…

— Дзън…

— Бам!

Сега е в ъгъла до долапа. Там е черното каче за вода, там е влажно и тъмно, но аз го виждам. Това забавно човече е тъничко като стебълце. И излъчва синя светлина. А пък е бързо, пъргаво — не можем го стигна. Хоп, хоп! — току шари по пода и скача ли, скача, сякаш лети из къщи и ти се струва, че светулка проблясва в тъмното. Крилцата му са леки и прозрачни като на щурче и когато ги размахва, те тихо шумолят и едва чуто пращят.

От сутринта му е весело: дори си е отспало, закусило е с трохички бял хляб (аз му нароних на миндера) и сега си подскача на един крак. Подскочи и удари подковите: дзън! Пак подскочи и пак ги удари: дзън! И само се вслушва как в тъмното прелива тихичкият сребърен звън.

Ето го, спусна се от полицата на миндера и заподскача към мен. Я го виж ти: закача се. Хоп, хоп, хоп — подскочи към мене, а после: хоп, хоп, хоп — избяга. И цъка с език, като че ми казва: „Цах, цах, цах — хич не ме е страх!“.

Почакай — мисля си — ще видиш ти. Ей сега ще те хвана…

Измъквам внимателно крак изпод одеялото. Само като си подадох петите и тръпки ме полазиха — чак до гърдите. Замирам, изчаквам краката ми да свикнат с гъдела. После се обръщам по корем и се смъквам на пода. Одеялото се свлича, свличам се и аз и увисвам някъде във въздуха, увисвам над черна пропаст. Някой ме мушка в лактите, пускам одеялото, извиквам и падам… и изведнъж докосвам нещо студено. Ама да, разбира се, това е подът.

Не, никак не се уплаших, само си помислих, че съм паднал в дълбока яма — затова ми треперят коленете. Сега ще постоя малко така, ще поразмисля на къде да тръгна. Наоколо тъмното сякаш диша, а студът ме докосва по гърба. Дали да не се пъхна обратно в леглото? То е до мене, хоп — и пак съм под одеялото… Да, ама онуй дяволче? Нали ме гледа от ъгъла и ми се присмива. Ей, що се смееш? Мислиш, че се уплаших ли? Чакай, чакай, като те хвана за опа, ще видиш тогава. (Ами ти знаеш ли какво значи опа? Ами апа? Ами опи? Не знаеш? Така си и мислех! Това значи опашле на такова апашле каквото си ти.)

Наоколо е тъмно и аз протягам ръце като че играя на сляпа баба и тръгвам на пръсти към ъгъла. Нещо прошумолява край мен, аз пропъждам с длан мрака и се взирам: къде се е дянал този малък лудньо?

— Бим! — подскача в краката ми хитрото човече.

От него проблясва сребриста сянка и аз бързо шаря с ръце: но къде е? Няма го! Скрило се е някъде.

Опипвам пода, там има нещо мокро, лепкаво като тесто. А ето го и търкалото на месеца. То леко се олюлява, пръска мъждива светлина и сякаш някой препуска по него и удря звънко токове: дзън!… дзън!…

— Ш-ш-шът! Той е тук!

Пляскам с ръка по търкалото и под ръката ми плисва вода.

Водата в тенекиеното легенче.

Едва сега разбирам.

От последния дъжд покривът ни протече. Най-напред на тавана се появи тайнствено жълто петно, сякаш някой беше нарисувал малко, разкривено и мръсно слънце. После слънцето се разкриви още повече, подгизна и от него закапаха жълти, примесени с глина сълзи. Бам, бам! — капките удряха в пода, дълбаеха си трапчинки и скоро подът ни стана сякаш изкълван — като месеца по картинките — целият на дупчици и трапчинки.

Беше толкова любопитно! Тичах из стаята и надничах в трапчинките, над които се пукаха мехурчета, а мама се вайкаше: „Ох, боже! Същински потоп!… Ох, какво да правя сега!“ — и донесе нощвите, подложи и легена.

Мама не биваше да се плаши толкова, нищо страшно не ни се случи. Тъкмо обратното — у дома зазвуча музика: вехтите дървени нощви свиреха по един начин, а пък тенекиеното легенче, купено в селкоопа, свиреше както то си знае. Дзум, дзън, дзин! — обаждаше се легенчето, сякаш някой удряше с чукчета стъклени висулки. А нощвите пригласяха кратко и глухо: бум!…

Така свиреха. Излизаше много хубаво и в къщи звучеше кристалната музика на капките.

Вече бях забравил защо се озовах тук, до долапа. Стоях и слушах как капките набъбват, как се откъсват от тавана, прекосяват тъмното, а после избухват с мелодичен звън.

Трябва дълго да чакаш, докато капката се откъсне и аз я подканям: „Хайде, падай по-бързо, хайде!“. Представям си: ето, на тавана се образува плътно мънисто, закръгля се, натежава и…

И изведнъж — пляс!

Потреперих, но съобразих веднага, че това е капката и че ме е клъвнала право по носа, пръснала е в очите ми роса. Още не бях примигал от нея и нещо се мярна — изшумоляха крилца и синя искра скочи на долапа, на горната полица. Беше то — сребърното човече! Пак ми избяга.

Избяга и в ъгъла веднага стана по-тъмно. Миндерът и качето станаха космати. „Апчи!“ — кихна Торбалана. Кихна и се размърда.

„Бягай!“ — сякаш ме побутна някой.

Докато бягам, студът хвърчи подире ми, тъмното ме гони и сякаш някой иска да ме хване за петите. Мятам се в леглото и се завивам презглава с одеялото: „Е, хвана ли ме?“. И тихичко се смея.

Лежа и се смея: как хитро се измъкнах! Нещо шуми в главата ми, като че ли някъде удрят по наковалнята си мънички ковачи. Можеш да слушаш до насита как весело коват те мекото желязо, можеш и да ги видиш — те са медночервени… Но сега съм зает с друго. Събирам одеялото и правя над главата си колиба, а после надничам крадешком изпод него и виждам какво интересно представление е започнало в къщи.

Слънчево кино!

Мама мисли, че сутрин спя до късно и оставя кепенците затворени. Нека — така е по-хубаво. Защото трябва да знаете, че в единия кепенец има дупчица. На това място е имало чепче. То сигурно е изсъхнало, после се е разклатило и паднало, а в дъската се е отворило мъничко прозорче — като оченце. През него в стаята прониква дълъг сноп слънчеви лъчи. Това е моето кино.

Гледайте какво ще стане сега.

Тъмно е. Свети само тясната ивичка, падаща косо от прозореца чак до печката. А зад нея, зад тази ивичка се е спотаил непрогледен мрак като в мазе. Но чуйте! Тъмнината оживя и се раздвижи. Като че някой я разбърка и от нея изведнъж се вдигнаха хиляди малки прашинки. Ярки, мъхести, те излитат от тъмното и на светлината стават златисти. Прашинките бавно сноват, плуват една след друга и ту се вдигат високо, ту изведнъж се спускат надолу или внезапно изчезват.

Не съм знаел досега, че в къщата ни живеят толкова много и такива чудесни прашинки. Не се смейте, ами се вгледайте по-добре: те са живи. Виждате, нали? Толкова са много, а никоя не се блъска, нито пресича пътя на другите, никой никому не пречи. Защото това не са обикновени, а Вишневи Прашинки.

Да, да, разбира се, че са Вишневи!

Когато овошките цъфтят, когато белите тополи се покриват с пух като облепени с памук, а глухарчетата греят край къщи като жълти слънчица, тогава Вишневите Прашинки живеят в градината на воля и крият снежнобелите си клъбца в чашките на цветята. Вятърът ги люлее, слънцето ги стопля, пчелите ги хранят с мед. А после вишните прецъфтяват и пухът на тополите пада. Тогава мама отваря прозореца и Прашинките прелитат тъжно вътре в къщи.

Събудиш се сутрин и гледаш: первазът, миндерът и подът са покрити с бял пух и жълти тичинки. А над този току-що навалял сняг — мокри и премръзнали Прашинки. Те едва шават и се разпълзяват коя накъдето види.

До пролетта Прашинките се крият из тъмните кътчета. Толкова са малки, че и дъждът може да ги отнесе, и вятърът да ги отвее, и комар да ги стъпче.

По цели дни се спотайват, притихнали. Тъгуват по слънцето, по теменужките, по цъфналите вишни. И само когато в стаята се възцарява тишина, когато в нея блесва слънчев лъч, те излизат на светло и започват своя карнавал.

Вижте ги колко са тържествени и важни. Бавно пристъпват от тъмното и кръжат като пухкави топчета. Сега, на слънчевата полянка, те стават все повече и повече. Всяка Прашинка кръжи около другите, покланя се ниско и пита: „Как спахте, Вишнева сестро?“.

Осветени от слънцето, те трепкат като звездички. И са безчет — като макови зрънца, всички искрят с цветовете на дъгата, проблясват и кръжат във весел хоровод, преплитат дирите си във вълшебни плетеници.

Те танцуват.

Чувате ли? Дзън… дзън… бим… Това са водни капки.

Падайки, капките изопват струни. Прашинките ги докосват и в стаята звучи кристална музика.

Вишневите Прашинки летят, кръжат и проблясват на светлината — сякаш танцуват малки принцеси.

Но какво става? Като че духна вятър и понесе, разбърка Прашинките, а те побягнаха, пръснаха се в най-тъмните кътчета.

Аха, някой ги е уплашил.

Иззад тъмна скала изплува черно перо. Прокраде се безшумно към светлината. Помислих, че е перо, а се оказа пиратски кораб. Носът му е извит като шията на змия, той е с два реда весла, а на палубата стои капитанът разбойник с прякора Извади-зъб. Той крещи на пиратите си:

— Дръжте. Прашинките! Влачете ги насам!

И корабът се понася по командата на своя капитан. Пиратите плющят с веслата, порят водата, удрят по главите нещастните Прашинки, влачат ги за косите…

— Ей, какво правите! — развиках се изпод одеялото. — Я да се пръждосвате, че като ви дойда!… Само да стана и…

Вдигнах се на колене, наметнат с одеялото, и се развиках срещу пиратите. Но в стаята е тъмно и те си плуват към прозореца и разгонват Прашинките.

— Дзин! — нещо изпращя и видях как отгоре долетя синкава искра, удари се в перото, в пиратския кораб, преобърна го в тъмното.

Браво! Това е моето човече! Сребърното!

Заподскачах в леглото от радост.

Но сега ми се счу, че на пода, в гъстия мрак, нещо шумоли, пращи, поскърцва. Чу се даже тропот и тих звън. Досетих се, те се сражават! Човечето ги е съборило на пода и сега разбойниците са го повалили, насочили сабите си към него.

Дръж се! Ида!

Исках да скоча от леглото и да му се притека на помощ, а не биваше да рискувам: тъмно е, може да настъпя някого. Но в същия миг си спомних: нали до мен е миндерът. Прекачих се бързо пипнешком върху него, оттам на перваза. Отворих горното прозорче и блъснах с юмрук кепенеца.

Нахлу ярък поток светлина.

Сякаш някой ми хвърли пясък в очите. Закрих си лицето с длани и близо минута стоях като заслепен. После погледнах към пода.

Там вече нямаше никого.

Нито пирати, нито моето човече. Даже Вишневите Прашинки бяха изчезнали.

Цялата къща сякаш изведнъж притихна. Старата печка замря с широко отворени черни уста. Миндерът се беше притиснал до стената, опрял тежко в пода четирите си лапи. Сякаш му бяха заповядали: замри! И в долапа, зад витрината, чашите, чашките и шишетата се бяха строили като войници.

Хитреци! Я ги виж ти — спотаиха се и мълчат — ни чули, ни видели.

Не ги и попитах за сражението — знаех, че няма смисъл. Думица няма да ми кажат. Те си имат тайни. Освен това и без тях съм сигурен, че бяха пирати. Прашинките и крилатото човече са избягали, веднага щом отворих кепенците. Те не обичат хората да ги оглеждат. Мънички са, но са много горди.

Разбягаха се моите невидимки. Стаята си стана най-обикновена стая. Нощвите и легенчето са пълни с вода, на пода също има вода — чак до печката са се раздели мокри тъмноръждиви петна. Те не са интересни. Проврях пръст в дупчицата на кепенеца и го затворих.

Отново съм във вълшебно царство.

Лежа и си мисля: отде се взе това храбро човече? Навярно се е родило от капките. Гъсениците, пеперудите, щурците, майските бръмбари — те всички се раждат от личинки или от пашкули, пълни с памук. А сребърното човече трябва да се е родило от падаща капка. Капката се е пръснала — бум! — и сребърното човече веднага е изскочило, отърсило се е и се е свряло под миндера. Там е изсъхнало, разтворило е крилца и щом е чуло как от тавана капе на пода, веднага се е оживило и е заподскачало, запърхало е между капките, започнало е да ги хваща и да звънка с подковките си. Толкова е мъничко, а от нищо не го е страх — нито от тъмното, нито от паяците, нито от Торбалана. Виж го ти как се хвърли веднага срещу пиратите! Аз все не се решавах, колебаех се, надничах иззад възглавницата, а то измъкна лъскавата си сабя и се втурна срещу кораба: „Напред!“.

Интересно, как ли се казва?

— Хей, човече, как ти е името? — викнах към ъгъла, където стои качето и се люшка черна сянка.

Мълчание. Нито звук. Тихо е и тъмно като в рог.

— Бум! — отговори ми изведнъж една капка.

— А-а! — зарадвах се аз. — Вече зная: ти се казваш Бум. Бум, Бумчо, Бумченце… Ами къде е жена ти Бумчица, къде е малкото Бумче? Къде са дядо Бумчил и баба ти Бумчилка? Кажи ми, моля ти се.

Мълчи, стаил дъх.

Много ми се иска да взема Бум на ръце, да го огледам, да го стопля, да му погаля крилцата. Дали да не го сложа в кутийка? А-а, не! Нали ще умре. Ще се задуши… Ако тъмната нощ ме скрие в своите пещери — замислям се аз — ако затрупа изхода с камъни и ме зазида завинаги, какво бих правил сам, дълбоко под земята?… Там, където хвърчат само прилепи, където е студено и тъмно? Как ли бих плакал, как ли бих се блъскал в стените, как ли бих блуждал като слепец! Страшно!

Ами пеперудата? Онази, дето я затворих в кутийка? Крилцата й бяха златисти, а по лапичките и мустачетата си имаше жълт прашец. Беше толкова бърза и такава присмехулница — накара ме да търча из целия двор, докато я хвана. Пърхаше, не искаше да влиза в кутийката, шумолеше, молеше: пусни ме! Не я пуснах. Натиках я в кутийката, сложих кутийката на една полица и я забравих. Сетих се за нея чак есента, когато сушехме вишни. Втурнах се да видя пеперудата. На какво беше това? Спаружени крилца… сух прашец… пепел… Беше изсъхнала в затвора си, горката.

Защо да се убива живота? Чуваш ли ме, Бум? Живей си в нашата къща. Тичай, подскачай, където си пожелаеш. Аз няма нищо да ти сторя. Никога… Ето ти трохи на миндера, ето ти мляко в паничката — хапни си, събери сили. Чуваш ли ме, Бумчо?

Торбалана

Голям съм вече и зная, че с Торбалана плашат децата.

Ако се въртиш в леглото и не заспиваш, мама ще ти се накара и ще рече: „Като викна сега Торбалана…“. Скара ти се, угаси лампата и отиде в кухнята. А ти лежиш и толкова те е страх, че се свиваш на охлюв: коленете ти се приближават полека-лека до гърдите, а шията ти се свива и свираш нос между коленцата.

Свил си се на кравайче, лежиш и дишаш. Цялото ти тяло е изтръпнало, стегнало се е, само ушите ти сякаш растат. Растат като репеи, щръкват в тъмното, за да уловят и най-тихото шумолене. Ето — започва! Това е Торбалана! Там, под миндера, в най-тъмното кътче, сумти ли сумти, та чак вятър се вдига из стаята. Мушвам глава под възглавницата и почвам на глас да си мърморя, та да не се уплаша от страшилището. Ама къде ти! Ето, някой дращи, някой ми духва под възглавницата. Не мога да разбера: Торбалана ли сумти, или моят нос свири?

Затварям очи, стисвам ги здраво, а те парят като две нажежени въгленчета и ме боли, но въпреки това виждам: ето я, надига се, червеникава и космата — Торбалана… Кихна, отърси се и скочи на миндера. Не, не е миндер, ами стара вълчица с проскубана козина. Куц-куцук, куц-куцук… — върви, мести лапи, приближава се до леглото ми. А на гърба на вълчицата се е разположила Торбалана.

Не плачете. Не бойте се. Не викайте майка си на помощ.

Знаете ли какво трябва да направите?

Трябва да кажете: „След мене, Бум!“ — и веднага да скочите от леглото. Страшно е, разбира се, но нали Бум е с вас, а вие сте командир на цяла конница, която вече е извадила сабите. Хвърлете се веднага смело в атака! Свийте яко юмруци, стиснете здраво зъби, вие сте истински мъже, отблъснете с рамото си мрака, хвърлете се с открити гърди напред и викнете:

Бари вари пари

Гръм ще те удари!

Не се обръщайте назад. Кажете: „След мене, Бум!…“. И ето те вече отстъпват, бягат! Ето, двамата с Бум вече сте в ъгъла. Не бойте се, протегнете ръка да докоснете миндера. Гладък, корав, неподвижен дървен миндер, нали? Стои си на мястото и никъде не е ходил — така ви се е сторило. А сега опипайте под него. Стена, под и нищо друго. Торбалана ли? Каква ти Торбалана? Наистина ли повярвахте, че на този свят съществува Торбалана — едно вехто космато плашило, една сънлива мързелана, дето по цели дни спи из коренищата, а нощем се промъква в хорските къщи?

Не вярвайте. Няма никаква Торбалана. Измислили са я възрастните, за да плашат с нея децата.

Отначало ме беше страх носа си да подам през вратата. Вече бях претърсил всяко кътче в стаята — под миндера, под масата, зад качето, даже във фурната бях надникнал. И какво ли не бях намерил по време на тези пътешествия: една стара батерия — като я близнеш и те парне по езика; синьо стъклено топче; костен зъб (мама каза, че бил от питомно зайче); ръждясал напръстник, който се е отърколил някога под сандъка и дълго се търкалял там, забравен от всички. Събрах пълна кутия такива съкровища. За всяко откритие — за синьото топче или за костния зъб с тъмно щърбелче — може да се разкаже ужасно интересна история. Но сега думата ми е за вратата.

Струва ми се, че на този свят всяко нещо си има вратичка. И таванът, и полусрутеното мазе, и разцепената от гръмотевица круша, и скалата над рекичката. Ами старият часовник с кукувицата, ами бабината ракла? Нали и те се отварят. Трябва само да намериш, ако не врата, то поне пролука, прозорец, отворче. Да го намериш и много внимателно да надникнеш през него. Тогава пред тебе ще се разкрият неща, които никога не си виждал.

И нашата къща имаше врата. Тя довяваше вятър, някого пускаше да влезе, другиго да излезе, а зад нея се мержелееше нещо — дали беше синьо езеро, или високото небе, това още не знаех. Понякога се губех в догадки: къде изчезват хората, които прекрачват прага? И защо когато се връщат оттам, миришат толкова различно: един на студ, други на мазе, трети на мляко, четвърти — на пъпеши.

Дълго се взират в нашата врата. Обикновено след дъжд тя набъбваше, ставаше навъсена, хлъзгава и дори зеленикава. Като прокараш нокът по дъската, пуска черна водица. Тогава и гласът й ставаше по-дебел. Опиташ се да я отвориш, а тя скърца сърдито и мъчително, сякаш стене. Щеш не щеш, сетиш се за бабиния върколак или за маминото предупреждение: „Да не си посмял да престъпиш прага! Ще паднеш!“. Какво има там, в пруста, където примигва светлина, олюляват се сенки и в мене се е втренчило нещо непознато, с опулени очи?

Помня, когато бях малък, изпълзях веднъж на двора. А нали знаете — малко момченце, излезе ли на двора, чуди се кое по-напред да гледа. Петното на слънцето, петното на небето, петното на тревата — всичко е огромно, ослепително, необичайно. И всичко се движи, люшка се, бяга изпод краката ти и те носи кой знае накъде. От този огромен свят главата ти се замайва. Леле, ами сега? Няма и за какво да се хванеш!…

Не бойте се. Кажете: „Спокойно, Бум! Нали сме заедно тук. Я да приклекнем и да си гледаме работата — да си играем в пясъка. Виж, под нас има твърда земя и вече не се олюляваме като на палуба“.

Така и направих: седнах край къщи с гръб към слънцето. Пезулчето направо ме омагьоса. То приличаше на нашия миндер, но беше дълго, топло и цялото напукано. Пролуките бяха тъмни и дълбоки, можеше пръста си да пъхнеш в тях и във всяка тичаше нещо живо — стоножки, буболечки, мравки. От дупките си ме гледаха такива бръмбари и бръмбарчета, каквито през живота си не бях виждал. За бръмбарите тези цепнатини бяха сигурно същински дерета и канавки, а по-нататък се извисяваше стръмнина, а ето я и зелената гора от мъх, в която е кацнала красива златиста мушица.

Забелязах, че на едно място на стената глината се е надигнала и в това скривалище се шмугна гущерче. Изскочи и едно малко жабче с бяло коремче, а гръбчето му изпъкнало и на пъпчици. То ме погледна тъжно в очите и се скри под пезулчето. Дълго бръмча една оса, блъскаше се в прозореца, разтърси хоботче и се вмъкна в нея… къде се вмъкна? В къщи? При нас?

Замислих се. Гущерчето, жабчето, мравките — къде се крият? Май че из стените, в пода, в прозорците. Те са до нас, те са ни съседи, те живеят в къщата ни; в нея са техните гнезда, белите им възглавнички, дребните им дечица с бавачките си — мустакатите буболечки.

Долепих ухо до пезулчето. То шумолеше като кутия, пълна с майски бръмбари. Там, в пезулчето, гъмжеше тайнствен живот. Там сигурно имаше училище за стоножки, имаше дворци и мравешки войски, там сигурно ставаха шумни празнични паради… Оттам, от това буболече царство изпълзя на слънце една черна мушица, размърда мустачки, погледна ме (все едно че ми каза: добър ден, юначе!) и отново се скри.

— Я виж ти какъв свят! — замрях от почуда. — Колко много живинки имало наоколо ни!

Крилатите дървета

Двамата с мама готвим за обеда.

Лятната ни кухня се е разположила чак в градината, сред зелените ластуни на тиквите. Гъсто преплетени, стрелнали нагоре яките си стебла, ластуните биха скрили изобщо кухнята, да не беше високият комин на печката — като на параход — черен, с жълта ивица по средата.

Сега на печката ври тежък казан, а изпод капака му сърдито пуфти кашата. Аз притурям сух буренак, вдигам „парата в котела“, та димът да излита от комина с пламъци и искри.

Мама седи до мене на столчето, бели картофи и обелките се стичат на дълга лента в престилката й. Тя се е замислила за нещо и не вижда как се е разшетал нейният син, иначе щеше да ме сгълчи: „Намали огъня, че ще подпалиш къщата!“.

Хубаво ни е тука: в градината е избуяла зеленина, обградила е лятната ни кухня с жив плет и над мене са надвиснали корави тиквета, бобови и грахови шушулки. Пръстта около печката е утъпкана, много е чисто и уютно и в душата ми пеят петли.

Аз моряк съм напет и безстрашен…

Печката ни е голяма, иззидана от тухли, измазана с бяла глина, а най-отдолу е прокарана жълта ивица. От печката лъха жар, но аз хвърлям ли, хвърлям стебла, огънят боботи, моят параход е готов да отплува, той съска, описва завой и пори с носа си високите зелени вълни:

Другарю, ще идем далеко,

Далеко от тези земи.

Аз стоя на палубата и козирувам с изпъчени гърди, а морският вятър ме шиба в лицето. Дясно на борд! Пълен напред — по тиквите — огън бий!

Обръщам се и виждам: наведена над паницата, мама бели картофи, но устните й потрепват, а в очите й припламват присмехулни искри.

Забравих, че наблизо има възрастни.

Ръката ми сама се отпуска, матроската ми барета изчезва, сякаш не я е имало, а параходът се превръща в печка.

Приклекнах и се залових неохотно да поддържам огъня.

В двора е тихо, няма вятър. Само отгоре, откъм южната степ долита горещ дъх на мащерка. Степта стига чак до къщата ни, защото нямаме плет, само откъм улицата е прокопана канавка, за да не отвличат дъждовете пръстта от градината. От двора ни се вижда във всички посоки: най-близо е харманът, зад него почват нивите, нататък е вече степта, а още по-надалеч не се различава вече нищо — само небе.

Това ще видиш, ако погледнеш към пътя, проточил се чак отвъд хълма. Ами ако се обърнеш надолу, към ливадите?

Къщата ни е над една долчинка. От нея започва стръмно нанадолнище към реката, а на ската се чернее гъста полудива градина, цялата в бъз, трънки и цариградско грозде.

Олеле, забравих огъня!

Разбърквам с машата пепелта, бузите ми пламват от жегата. Пак тъпча слама и от комина се вдига високо син пушек. Дебелият усукан стълб се източва към небето, разперва крилати клони, откъсва се от земята и вече плува над градината, над хармана, понася се някъде отвъд реката. От комина израства ново дърво, след него още едно и сега дълга редица огромни крилати дървета се понасят над нашата степна долчинка. Какво ли ще е наистина — мисля си аз — да посади човек ей там, на хълма… цяла гора небесносини тополи (никъде няма такива!), а под дърветата да плиска истинско море… и по него да плава моят параход?

Море! Въздъхнах (до печката е ужасно горещо), въздъхнах и се сетих за реката: вярно, рекичката ни е жабешка, но и в нея можеш чудесно да се изкъпеш.

Погледнах крадешком мама: дали ще ме пусне?

Мама седи, дръпнала бялата си забрадка над челото, да й пази очите от слънцето; върху лицето й е легнала сянка и затова мама изглежда още по-строга — угрижена, замислена. Не вярвам да се смили. Ще рече: „Сам няма да ходиш“.

Да беше жив Рекс, моето вярно куче, щяхме да идем двамата.

Но Рекс го няма.

Глипа го уби.

Когато Глипа минава край нас, аз се крия от него, прикляквам зад мазето или зад печката. Тоя Глипа, как да ви кажа, малко е чудноват. Върви, ботушите му тежки като кютуци. Глипа тътри крака и вдига прахоляк. Главата му е клюмнала, погледът му забит в земята, като че е загубил нещо. На рамото винаги виси пушката.

Кажеш му: „Добър ден, чичо!“ — не чува. Викнеш: „Добър ден, чичо!“ — не отговаря. Изтичаш по-наблизо и викнеш още по-високо: „Добър ден, да не сте оглушал?“. Тогава извръща глава и като ревне: „М-м-ма!“. Не зная какво иска да каже: дали „Марш!“ или „Махай се!“ — не мож го разбра.

Като ти изреве веднъж и ти се отще да го поздравяваш.

Глипа не живее като всички, ами наопаки: през деня, когато хората работят, той спи; нощем, когато хората спят, скитосва. Обикаля из село, трополи с ботушите. „Нощем — казва, — по-хубаво виждам.“ И на лов (а той е ловец) тръгва, като се здрачи.

Сигурен съм, че в целия свят няма по-завистлив ловец от него.

Ако отидат няколко души на лов и някой удари дивеч, а Глипа не сполучи, готов е да спори до сбиване, да се кълне и дето има една дума — от девет дерета вода докарва, за да докаже, че той е улучил дивеча, ето на̀, вижте, и сачмите били негови — белязани. Или пък му се случи да стреля, без много да се цели, но някой заяк и оня като хукне — върви го гони. А Глипа тича ли, тича подире му, разбира, че няма да го стигне и току запрати след него ръкавицата си, после свали и ботуш, замахне, та замери заяка и с ботуша, най-сетне се строполи на земята и пъшка: „Върни се, ей… Все едно, ще те хвана…“.

Та същият този Глипа уби моя Рекс. Уж през нощта кучето се нахвърлило отгоре му. Не е вярно. Рекс не беше такъв.

Рекс беше добро куче. В колибката му влизаха пилета, в нея си живееше едно куцо гъсе, надничаше и бялото питомно зайче. Колибката се напълни с какъв ли не дребосък, а Рекс си легне, протегне лапи, разстели уши на земята и замижи — блаженства. Животинките го накачулят: зайчето му се провре под мишницата и задреме като в гнездо; гъсето се притисне до топлата му шия; пилетата се настанят кое където си ще: по гърба, по челото му, че и на крайчеца на кучешкия нос. Рекс не помръдва, с ухо не шавва: нека се топлят. Само отвори око, лявото или дясното и погледне в просъница: е, как сте, удобно ли ви е на всички?

Рекс беше учено куче и обичаше да разсмива хората.

Седнал съм пред къщи и съм прегърнал рошавия Рекс. Изведнъж мама излиза на двора и я гледам, че е нещо угрижена, като да е забравила или загубила нещо. На нея често й се случва: обикаля, снове из къщи, наднича във всяко ъгълче: „Къде оставих ножа?“ — а ножът й в ръката. И сега личи, че мама е угрижена. Побутвам лекичко с лакът Рекс и му казвам тъжно: „Рекс, знаеш ли, че аз заминавам много надалеч. Довиждане!“. Рекс веднага скача, сваля от колчето фуражката ми, донася ми я в зъбите и хоп — слага ми я на главата. Казвам му: „Рекс, искаш ли да ме поизчистиш преди заминаване?“. Рекс отупва с опашката си като с четка прахта от панталона ми, близва ме по ръката, по бузата и ме гледа весело в очите, иска да каже: „Вече лъщиш като нов петак“. Тогава го питам: „Рекс, да знаеш къде ми е шмайзерът?“. Рекс се втурва като светкавица в пруста и донася в зъби оръжието ми — бъзова тояга.

Мама още е тъжна, но като ни гледа, усмихва се леко и казва: „И двамата сте за цирка…“.

Та такова куче уби Глипа.

Никога няма да забравя Рекс. Често си спомням как се боричкахме с него, как играехме на шпиони, а веднъж в градината… Но стоп! Боршът отдавна кипи на печката, лек пушек се вие над комина и над него летят вече не сини дървета, а синкавите пеперуди на пламъците.

— Спри да подклаждаш огъня — ми казва мама, — ще оставим борша да доври на жарава.

Ето че и обедът е готов.

То и аз съм като сварен. Главата ми се е нажежила като котлето. И нещо в нея пращи, като че ли вътре се напуква емайл.

— Мамо, ще ида на реката.

— Недей… Къде ще вървиш сам?

— Няма да съм сам. Ще идем двамата с Рекс.

— С какъв Рекс? — Мама ме поглежда, като че иска да ми каже: „Освести се. Какви ги говориш, сине?“.

Премълчавам си. Зная, че Рекс вече го няма, но какво от това?…

Погледнете: в градината ластуните на тиквите се разлюляха и зашумоляха, някой си проправя нетърпеливо път през гъсталака, пълзи, идва насам.

Рекс?!

Да, той е. Изпод ластуните изскочи запъхтян пес, по него е полепнал репей, малко е изкалян, но муцуната му е хитра, палава и сияе. Сигурно е направил някоя беля. Или е накарал смок да се завре под бента, или е отмъкнал ботуша на Глипа под вратника. (Глипа суши огромните си ботуши на слънце, та разсмърдява селото.)

Рекс е изплезил език и ме гледа — очите му ръждиви, засмени. Вика ме: хайде в степта, бързо, хайде на лов! Ама е такава жега! Я се виж, рошльо, изплезил си език и лапаш въздух!

— Рекс — смигам му аз, — я да идем по-добре на реката.

Станах. След мене скочи и кучето (или може би сянката ми) и двамата се промъкнахме тихичко край мама. Тя ни изпрати с учуден поглед. „Какъв Рекс? — говореше погледът й. — Какви ги измисляш, сине? Няма го вече Рекс. Глипа го уби…“ „Че какво от това! Ако ще сто пъти да го убива, за мене кучето е живо, живо е и край! И не отивам сам на реката, заедно отиваме — не виждаш ли, мамо?“

— Рекс, да вървим — продумах аз на сянката, легнала в краката ми, а тя се повлече послушно след мен.

Зад къщи му викнах:

— Хайде да се надбягваме! — и хукнах пръв през градината.

Пътечката е гореща, суха, чак бяла от жегата и краката ми плющят по нея, а вятърът издува ризата ми като платно.

Не се обръщам, но зная: кучето няма да хукне веднага да ме настига. Първо ще спре до къщата; ушите му са щръкнали, опашката на кравайче. Готви се за скок, очите му горят лудешки. „Тичай, тичай, малкия — това е изписано върху муцуната на Рекс. — От мен да мине, давам ти аванс.“

Тичам с все сили, нажежената земя ми пари петите. Пътечката криволичи през зеленчуковата градина, после прави завой и навлиза между дърветата. Щом се гмурнах в зеления сумрак на храстите, някой прошумоля зад гърба ми. Ето, стрелна се огнено ветрило, завъртя се в храстите. Рекс! Вече ме настига.

Летим презглава по стръмнината. Разпервам ръце и виждам сянката, която препуска до мене — това е моят Рекс, неразделният ми приятел: Давай, Рекс, ще ти настъпя опашката!

Вече сме в ливадите и се смеем от вятъра, който ни гъделичка под мишниците. С ходилата си усещам: вече сме до брега, пръстта е по-мека, пътечката по-хладна, лъха на влага; още малко и сме на реката.

Адам

В нашата махала, в Шатрище, други момчета няма. Ние с мама живеем тука кажи-речи сами. Щото това съседи ли са? До дерето е къщата на Глипа (а Глипа спи по цели дни), по-нататък е запуснатата, олющена къща на старата Сироха. Разправят, че след войната двете й момчета загинали от мина.

От Шатрище до селото е далеч и мама не ме пуска да ходя там. Разхождам се сам из градината, сам се къпя в реката… Всъщност защо да съм сам? Когато се навеждам над реката и гледам дълго във водата, от дъното, от живия трепкащ полумрак към мене изплуват две фигури. Това са моите приятели — Адам и Нина.

Името на моя приятел е такова едно дебело — Адам. Виж, Нина е тънко име, прозрачно. Опитайте се да го произнесете: Ни-и-ин-на… Нали звънти като паяжинка на вятъра? А сега кажете: Адддам… Представяш си огромна като казашка могила камбана и уморения й вечерен звън: д-дам!…

В цялата околност няма по-хубаво място от брода.

Бавна, плитка река, тук-таме вирове, коренища, хладна върбова сянка, а ето го и каменният брод.

Той се вижда отдалече. Зелен бряг, тръстика, водни лилии, острица, а сред гъстата трева като гръб на слон се издава огромен валчест камък. По речния чакъл трепкат слънчеви зайчета.

Тук почва бродът.

Тук мама идва да пере.

Просне по храстите и по върбите бели чаршафи и калъфи и като погледнеш — сякаш парашутисти са се наспускали в ливадите.

Аз помагам на мама: цамбуркам във водата до посиняване. Ако не се къпя, пълзя на колене, изучавам скалите прагове, водопадите, проливите, островите и пещерите.

Да не си помислите, че тук има могъщи скали, образуващи прагове. Не, просто от двата бряга в рекичката се вдават два големи равни и гладки камъка — като плочи. Едната плоча е под водата, а другата се издига малко над нея. Помежду им — дълбок разтрог.

Разтрогът е моят пролив. Малко е тесен и краката ми едва се провират през него, но затова пък никой друг на света си няма такъв пролив.

На това място реката широко се разлива в каменното си корито, плиска се, гони леки вълни и проблясва като живак. Щом се наиграе на слънцето, водата се спуска към пролива и свадливо мърмори някъде под камъните.

По цял ден мога да слушам как бълбука водата.

Седнеш на камъка (а той се е нажежил!… пари през панталоните), потопиш крака в разтрога и замреш. Там, в дълбокото, клокочи и лъха студена струя, тя иска да те изтласка от тесния провлак. И водата на дъното е тъмна и студена — веднага те пронизва до кости и краката бързо се вкочанясват.

Вирнеш пети към слънцето и се наведеш пак над пролива. Отгоре камъкът е чист, гладко излъскан, но надолу става все по-тъмен, хлъзгав и ръждив от мъха. А на дъното се развява гъста мъхеста брада, огромна като брадата на Черномор. Там пълзят стоноги рачета, водни бълхи и от дъното някой недоволно пуска мехури.

Чак те дострашава…

Но в плитчината, по сивото каменисто дъно тече съвсем топла и прозрачна вода, като прясно издоено мляко. Тук се събират попови лъжички. Те сноват на тумби край брега, търсят нещо за хапване.

Един ден седях край залива си. Тъкмо бях пуснал във водата листа от киселец — това са моите бързи каравели, които трябва да преведа майсторски между скалите, та да не претърпят корабокрушение. Изведнъж върху мене падна сянка. Сякаш птица беше спряла над главата ми. Свих се, зачаках: кой ли ще да е?

— Какво правите, сър капитан? — чу се глас.

Гласът беше мъжки. Това би могло да ме успокои, но той прозвуча толкова ненадейно, че сякаш нещо ме прободе в хълбока. Наведох се и си измърморих нещо под носа (да не си помисли оня, че съм се уплашил или пък умирам от любопитство. Аз си имам грижи: да изведа флотилията от бурния пролив).

— Сър, при среща в морето капитаните се поздравяват… Здравейте!

Хъм, в нашето село никой не говори като на Острова на съкровищата. Обърнах се. На брега бе застанал слаб, дългокрак човек, облечен градски: светлосив панталон, бяла найлонова спортна риза и лятна шапка.

На слънцето дрехите му прозираха и човекът изглеждаше прозрачен.

— Добър ден — отвърнах му аз и седнах по-удобно (тоест, обгърнах коленете си с ръце). — Аз зная кой сте. Вие сте чичкото, дето гостува на баба Сироха.

— Абсолютно вярно! — каза дългокракият, седна и той на камъка, събу си обущата и опъна на слънце кокалести синкавобели крака. — О-ох как припича! — каза той и примижа. — Ще си постопля кокалите.

Той си свали шапката, сложи я до себе си и си приглади перчема. Изведнъж забелязах, че лицето му е някак не нашенско, съвсем различно от лицето на Глина, на баба Сироха, от моето. През лятото ние почерняваме като гърне на огън. А неговото… Не бяло, а прозрачно бледо лице с остър нос, остра брадичка и цялото прорязано от сини жилчици. Ще речеш — слънце не е виждало.

— Сър! — каза човекът. — Не ме наричайте чичко, не съм заслужил това почетно звание. Наричайте ме просто Адам. Както приятелите ми от института.

— Адам? — произнесох недоверчиво. — Вие такова… да не ми се подигравате?

— И през ум не ми минава! Презимето ми е Адаменко. За по-лесно — Адам. Така се е наричал първият човек на земята. Нали не е лошо някъде и в нещо да си пръв… А вие как се казвате?

— Льонка.

— Не ми харесва — бедничко е някак. Хайде да те кръстим Ленд. Капитан трети ранг Ленд. Добре звучи, нали?

— Е… ама вие ми се присмивате.

— Да пукна, ако се присмивам! Нали вие сте капитанът на тази флотилия? — И той посочи киселеца, който вече беше минал пролива и листата сега плуваха на върволица, като същински каравели наближаваха брега.

„Виж го ти! — рекох си. — Сети се, че е флотилия.“ Понеже възрастните — нали ги знаете — щом видят лист, и кажат — лист. През ум даже не им минава, че този лист може да бъде какво ли не: във водата — каравела, във въздуха — птица, а на гърдите ти — орден… „Изглежда не е лош човек този Адам“ — помислих си аз.

Адам си запретна крачолите (и прасците му бяха синкавобели), нави ги до коленете и предложи:

— Искаш ли да поджапаме… ей там — и кимна към чистия подводен камък.

Вдигна като жерав дългия си крак и нагази предпазливо във водата. Изохка силно (кой го знае защо — а водата е толкова топла!), после нагази и с другия крак и пак примижа — ох, че хубаво!… Зашляпах и аз подире му по плитчината. Тук течението е силно, прозрачната вода бълбука и бъбри ли, бъбри. Тя обикаля бързо-бързо краката ти, гъделичка те между пръстите и разхлажда разгорещеното тяло.

Постояхме малко на камъка. Адам се наведе, като че се прекърши през кръста, и заби дългия си нос във водата.

— Ленд, какво е това?

До брега стърчеше гнила лилаво-черна клонка, облепена от край до край с черни топчета — на цели гроздове.

— Какво е това? — попита Адам.

— Мидички — отговорих. — Залепили са се за клонката и спят. Ако хвърлиш клона ей там, в дълбокото, мидичките ще се отлепят, защото на дъното им е студено. И пак ще изпълзят на плиткото, в топлата вода.

— Ами това какво е? — пак се наведе като жерав Адам, разглеждайки внимателно дъното.

— Бръмбари плавачи. Вижте, не плуват, ами сякаш скачат. Ще речеш, че си имат моторчета.

— Ами това какво е? — посочи Адам един лист от репей, наведен ниско над водата.

— Това е жабешка къща. Вгледайте се: този лист не е като другите — жабите са си направили от него плик. Прегънали са го на две и здраво са го залепили. Сега вътре има хайвер. А като се излюпят поповите лъжички, всяка ще си пробие дупчица и — скок! — във водата.

— Виж ти какви чудеса! В института не сме учили такива работи.

— Ами какво сте учили?

— Как да направим изкуствено слънце. Да свети по-ярко от истинското.

— Я виж ти! — подсмръкнах аз. — Слънце!… По-голямо от нашето?

— На тебе това не ти ли стига? Я се виж колко си почернял — същински папуас.

— Да де… ама две слънца. Едното за през деня, другото за през нощта. И се разхождай колкото си щеш. Кажете, скоро ли ще направят такова слънце?

— Виж какво, Ленд — помрачня Адам и присви светлосивите си студени очи. — Учените се заловили да направят слънце. Мислели, че то ще свети на хората. Но не успели да направят истинско слънце — тяхното било като кибритена клечка — припламне и веднага угасне. Разбира се, тяхната клечка била огромна… С такава може да се подпали земята. Скалите, реките, небето — всичко да изгори.

Опитах се да си представя този страхотен пламък. Каква ли ще да е тази клечка, каква й е главичката, та може да подпали земя, небе и море?… Но Адам прекъсна мислите ми.

— Остави! — махна той с ръка. — Не си блъскай главата. Тук край реката е същински рай, а ние сме се захванали за ада. Пък и лекарите са ми забранили да мисля и говоря за тези неща. По-добре знаеш ли какво да направим! — Адам огледа с око на стопанин камъша, тинестия бряг малко под брода и каза: — Я по-добре да направим яз и воденица.

Качихме се на камъка. Адам ми рече да се съблека. Пръв хвърли ризата, панталона с изгладени ръбове и остана по гащета. Майко мила! Какъв е бял и нескопосен! Слаб и дълъг като върлина, под синкавата кожа прозира целият му скелет — броят му се ребрата. Толкова бял мъж, с толкова дълги ръце никога не е имало в нашето село.

Съблякох се и аз, сгънах на камъка дрехите си до Адамовите. Как ли ще изглеждам, ако обуя неговия панталон — мина ми през ума. Сигурно ще потъна целият в него и ще остане място два възела да се вържат. Което е право, право си е — дребничък съм.

Да, ама я вижте колко съм почернял! Мама казва, че гърбът ми е шоколаден, е, малко мърляв, а пък неговият? Тялото му е бяло и накокошинено като на гъсок… Ех, няма страшно, ще поживее тук, ще почернее и той.

И тъй, оставихме си дрехите и малко под брода се спуснахме към рекичката. Само до водата и обратно: на това място брегът е блатист, тинята е като черно тесто, щом стъпиш, забълбукват мехури. Колкото по-надълбоко потъваш, толкова повече мехури се вдигат и ти гъделичкат коленете.

На това място не бент, ами и язче не мож направи.

Намерихме по-сухо място. Адам каза:

— Хайде да почваме! Меси кал и ми я подавай.

Тинята се случи гъста, глинеста. Аз меся плоски питки и ги подавам на Адам. На това място рекичката се стеснява, а на Адам крачищата му дълги и той стърчи над водата като кран.

Виж го ти, колко хитро вдига бента: прегражда откъм двата бряга, а в средата оставя пролив. Бентът расте и водата се надига, залива камъша; под нашата стена вече се е събрало езерце. Водата не тече мързеливо, ами напира през теснината като мътен поток.

— Дай, дай още глина! — припира Адам. Сега той заприщва протока и рекичката клокочи, подрива нашето съоръжение.

Адам се е задъхал. На него, разбира се, и през ум не му минава как се е оплескал с глина — целият се е нашарил. По гърдите, по коленете, по раменете му — ръждиви ивици, като на зебра. Но това съвсем не му пречи на работата. С кокалестите си ръце измъква като с ръжен изпод носа ми глинените питки, трупа ги, оглажда ги с пръсти, трамбува ги върху бента. И ето — бентът е вече готов, издига се като мокра черна стена и прегражда пътя на течението. Рекичката е вече укротена.

— О! — възкликва Адам. — Ами къде да намерим жлеб?

— Какво е това жлеб?

— Нещо съвсем просто: тръба или коритце, по което да се стича водата.

Хъм, проста работа значи… Обикалям бързо (на ум, разбира се) целия двор, надничам в пруста, в сайванта, в мазето и не намирам нищо подходящо. Ами водосточната тръба край къщи? Желязната тръба, разядена от ръждата, но нали от нея си направих далекобойно оръдие?

— Водосточната тръба върши ли работа? — питам.

— От туй по-хубаво — здраве. Иди да я донесеш! Ама бързо.

Помислих си, че докато изтичам до вкъщи и обратно, водата ще отнесе бента. Че като хукнах към къщи — сякаш вятърът ме издуха по стръмнината. А като тичах пак към рекичката — петите ми святкаха. След мен подскачаше и дрънчеше тръбата, огненоръждива като Рекс. Изрисува ми ребрата на червени дамги.

Дотичах до брега. Не, нашият бент си стои. Водата се е вдигнала високо, от камъша стърчат само зелени връхчета. Отсам бента водата се е разляла широко, а отвъд съвсем е спаднала, вижда се голото дъно, лепкавата тиня, а из локвите пълзят водни бълхи, бръмбари, змиорчета.

Адам ме похвали, пое тръбата, зазида я в бента, а над нея струпа дебел пласт глина. И ето, по тръбата, отначало на плаха струйка, а после все по-силно потече вода. Мътна, тя постепенно се избистряше, изсветляваше, набираше сила, спускаше се като поток, изравяше под бента вдлъбнатина като диря от копито. Водата се носеше бързо, мърмореше в тръбата, шумно хвърляше пръски. Под върбите сякаш забълбука пролетен поток.

— Е, какво ще кажеш? — попита Адам. — Харесва ли ти тази музика?

Той стърчеше като върлина, целият изпоцапан с кал, и се усмихваше. Беше много доволен и си поглаждаше перчема, но косата му беше толкова рядка, че цялата прозираше.

— А утре, уважаеми Ленд — заяви Адам, — утре ще направим дървена воденичка (сега е вече късно) и ще я наместим до улея. Ще видиш как водата работи за човека. Нали знаеш как го е казал Маршак:

За да пада отвисоко

покорената вода

и да движи тя турбини,

влакове да кара тя.

Това ще направим утре. А сега… Сега ще измислим още нещо.

С тайнствен израз на лицето Адам изчезна сред храстите. Пристъпваше бавно и предпазливо като бял изследовател в джунглата. Той събра пръчки, от една млада върба одра парче кора, откъсна голям жилав репей. И се върна със скромната си плячка. Дълго мисли и обмисля, и най-сетне набоде пръчките около тръбата, надяна върху тях широкия репеев лист и го завърза за кората.

Той още си играеше с хитроумната си измислица, когато водата изведнъж забарабани често-често, звънко по листото.

— Ла-та-та-та!… — лопотеше листът. Струята удряше по самия край на листото, то трепереше и забързано бърбореше нещо.

Вече се свечеряваше; настъпи оня тих час, когато сенките изпълзяват изпод върбите. И тъкмо в този миг над брега зазвуча високо говорът на реката. Гледах Адам като да беше майстор магьосник. А той се смееше, навел главата си встрани, белите му зъби блестяха, а на устните му беше застинала бледа усмивка.

— Как се казва вашата рекичка? — попита Адам.

— Никак. Рекичка и толкоз. Момчетата й викат на подбив — Жабешката.

— Това не ми харесва — заяви Адам. — Помисли си само: ако нямаше рекички, изворчета, ако нямаше поне някое малко поточе, какво щяха да правят хората? Щяха да измрат като риби, изхвърлени на пясъка. Рекичката ни дава живот. А нас ни мързи да й дадем поне име… Хайде, позамисли се — как да кръстим вашата рекичка?

Ослушах се: тишина и спокойствие, в градината гука гълъбица, а отвъд нашия бент рекичката бърбори неспирно като жерав.

— Бърборана — казах аз. — Можем ли да я кръстим така?

— Бърборана — повтори Адам. — Хубаво име. Още утре ще нанесем нашата рекичка на картата. За да научи целият свят: има на тази земя една тиха и спокойна рекичка, открита за човечеството от двамата капитани — Ленд и Адам.

Помислих си: дали този ужасно висок човек не идва от Острова на съкровищата, където живеят моряци и продавачи на лимонада? Защото у нас, в Шатрище, толкова мършави хора няма — това едно. И второ — тук никой не говори като прочутите капитани от книгите. С една дума хранех тайната надежда, че двамата с Адам ще потеглим някой ден на пътешествие, та ако ще макар и само през степта, натам, където земята се слива с небето.

А засега отидохме до брода да се измием на плиткото с кучешки сапун (така се казва една трева, приличаща на лишей). От храстите, откъм потъмнелия бряг лъхна хлад, остро замириса на мента, а вечерната вода стана още по-топла. Водата е мека, гальовна. Нагазил си по-надълбоко и не ти се излиза. „Интересно — мисля си, — каква ли воденица ще направи утре.“

— Адаме — почвам да го подпитвам отдалече, — ще останете ли повечко време при баба си?

Мълчи. Извръща лице, гледа клоните на дърветата, позлатени от слънцето.

Дали ми се сърди? Но за какво? Може би просто не ме е чул. Повтарям по-високо:

— За малко ли сте дошли, или ще поостанете при баба си?

— Не — отговаря той и гласът му потреперва. Замълчава, а после казва студено, затаил нещо дълбоко у себе си. — Дошъл съм тук, Льоня… за да умра.

Каза го спокойно, толкова спокойно, че усетих как ме побиха тръпки и сякаш мравки ме полазиха по цялото тяло, по гърба… Шегува ли се Адам? Ами гласът му? Не, с такъв глас не се шегуват.

Адам се обърна към мене. Раменете му бяха отпуснати, сухите ръце виснаха вяло край тялото, като мъртви. Чак сега забелязах, че Адам е някак страшно прозрачен. Слънцето хвърля върху него коси лъчи и бледото му лице прозира, прозират и хрущялите на ушите му, цялото му немощно тяло.

Разбрах, че Адам не се шегува.

Защото бавно се топи на смъртоносен огън.

— Виж какво, Ленд… — присви той студените си очи. — Има такова едно не много весело нещо, което се нарича левкемия… Виждал ли си как догаря свещ? Бавно, полекичка пламъкът изблизва восъка, докато го стопи. Такава е и моята болест — изпепелява кръвта капка по капка, до последното кръвно телце. Лекарите се чудят, че още съм жив… Но май няма да е вече за дълго…

Той махна с ръка — сякаш искаше да каже: е, да оставим тъжните разговори! И ми заръча веднага да се обличам.

Бързахме да се приберем. Адам се катереше стремително по хълма, вдигаше високо крака. Ситнех подире му и ми се виеше свят — не зная от какво.

А между върбите, обгърнати от топъл сумрак, сънено мърмореше рекичката.

Нина

Нито на другия, нито на по̀ другия ден Адам не слезе при бента.

… Бентът се превърна в тъжна развалина. През нощта Бърборана подрови стената и отнесе глинените отломки по течението. От бента останаха само купчинки пръст, щръкнали самотно над водата. Сякаш тук е имало крепост, разрушена от орда, съборила стените й в реката.

Поех тъжно покрай брега.

Под едни коренища от тинята се подаваше крайчецът на тръбата и когато я дръпнах, от нея изскочи зелена жаба. Тинята беше затрупала и големия репей; той вече не ставаше за нищо — беше разкъсан на парчета… Езерцето също го нямаше, реката вече не бълбукаше, а си течеше както винаги в старото корито. Колкото и да се мъча, сам никога няма да направя нито бент, нито пеещ воденичен улей.

Стана ми тъжно. Прибрах се в къщи.

Измина още един ден, втори и ето че настъпи ярко слънчево утро и кукуригането на петли огласи цялото село.

Дощя ми се да се поразходя край рекичката.

По нас крайбрежните ливади са обрасли с мека гъша трева. Тя е копринено мека и гъста като памук. Като погледнеш — ще речеш, че между върбите е постлано меко килимче. Тази трева не става за сено: с коса не може да се окоси — степва се на кълба. Но колко красиви стават ливадите, когато падне роса! Тревата е като посребрена от скреж, сякаш е покрита със синкавосиво кожухче. Изгрее ли слънцето, цялата ливада припламва и хвърля искри.

Нагазиш в тревата и ти се ще да скачаш като жребче, да риташ, да препускаш през ливадата, да разкъсаш крайбрежната тишина със звънко и весело „и-и-хо-хо“.

Изтичах до върбата и обратно, свих към реката, а след мен по тревата се изви тъмна пътечка. Росата е студена и сякаш дими; тя пари и прониква през драскотините. Препускам с все сили през росата и тя разсипва мъниста — вишневочервени, припламващи на слънцето искри.

Спирам край брода, поглеждам: панталоните ми… е-ех, целите са мокри, подгизнали, лепнат по тялото. Този път няма да ми се размине — мама ще ме напердаши.

Стоя, замислен какво да правя сега. Мисля, ама не ми се мисли. Нещо ми пречи, сякаш щръклица бръмчи над самото ми ухо. Какво значи това? Не мога да проумея, но усещам, че на брега нещо се е променило. О-о!… Чувате ли? Реката не шуми както друг път. Аз вече зная как реката променя гласа си. Сутрин водата е чиста, светла и ромоли като сребърно ручейче; по пладне, в жегата тя се плиска лениво, сподавено, а привечер шуми тихо, успокояващо и този шум се чува надалеч…

Така е било винаги, но сега, сега?

Чувате ли? Водата бушува. Ту стене с плисък и съскане под върбите. Има нещо!

Спускам се, приведен между храстите, към реката. Я виж ти: водата пак се е вдигнала и вече е заляла камъка, който стърчеше над нея.

Хукнах към мястото, където бяхме вдигнали бента. Така си и знаех — нов бент! Още по-висок. И езерцето още по-голямо. А край него трака ли, трака воденица.

Откъде се е взела? Как е изникнала? Кога? Страх ме е да помръдна — да не би чудото да изчезне. Стоя като вдървен и само примигвам.

Същинска воденица…

Как да ви я опиша?

Ами ето: долу под улея са забити краката — подпори — два дебели пръта. В горния им край има вилки, върху които лежи пречникът, а на него — дървената воденичка. Лопатите й са като малки длани, подложени под улея. Водната струя пада и удря по дланите крилца. Мелничката трака ли, трака, колелото й се върти, пръска воден прах и под бента свети малко слънчице.

Слушам и не мога да се наслушам как плиска водата, как плющят лопатите и как бучат подпорките. Щях още да слушам, но нали трябваше да се приближа, да разгледам отблизо, да пипна с ръка: от какво е направено и как? Опипах всяка пръчица, стегнатите възли от върбово лико и лопатките — опипах и най-малкото чепче и чворче. После спирах и пусках воденичката, улавях с език капките, които се откъсваха от лопатите и дори направих с пръст канавка в бента, за да се убедя яко ли е изградена стената.

Но чакайте… Значи Адам е идвал още веднъж на реката? Направил е воденичката? Но кога? През нощта? И кой му е позволил да става, болен, от леглото — та нали казаха, че имал треска и много висока температура?

Наистина, странен човек е този Адам.

Слушах чак до вечерта тракането на воденицата, като че ли знаех — тя няма дълго да трака, ще дойде нова беда. Така и стана.

Пладнешка жега. Задушно е. Водата мързеливо бълбука.

Лежа на камъка като заспала риба. Раменете и ръцете ми са отмалели, главата ми е натежала, очите ми залепват. На камъка до мене лежи и мелничката. Извадена от тинята, счупена, съхне и тя на слънцето. Изглежда, всички злодеяния стават нощем. Рекс го убиха в тъмното. А сега воденичката. Ще речеш — злосторници са се промъкнали по здрач, съборили са я и са я стъпкали с ботуши в калта.

Устата ми е пресъхнала и ми горчи. Адам няма да дойде. А какво мога да сторя сам? Когато мама ме плесне, по-добре ми е сам. Скрия се в някое ъгълче, поплача си и ми олекне. А сега никой не ме е бил и пак ми е криво. Воденичката е строшена и няма на кого да разкажа за нея. Няма кому да се оплача.

А трябва да има някой. Да лежи до тебе, да се препича на слънце и да те слуша, а ти да започнеш така: „Дотичах заранта, гледам — бентът го няма…“.

Искам да си имам приятел. Искам някой да дойде при мене.

Надигам се на лакти, поглеждам към реката, някъде много надалече, натам, откъдето тя иде иззад хълма, взирам се напрегнато и виждам: оттам се задава… оттам плува към мен малка лодка. Плува бавно между върбите, под гъстата им сянка, заобикаля островчетата бели водни лилии, излиза безшумно на широкото и не се чува плисък, нито удар на весло. Слънцето е обсипало реката с ярки искри, лодката плува като месечина по звездното небе и някой гребе с веслото, наближава брега.

Ето, вече е близо. Завива към брода и сега добре се виждат небесносинята лодка и небесносиньото весло. А в лодката седи — как мислите — кой? Едно момиче. И то е светлосиньо, очите му са големи и учудени, в косата му е вързана бяла панделка.

Не успях да се опомня, а лодката вече се плъзна над подводната скала и зави рязко към моя пролив. Спря срещу скалата, на бързея. Момичето извади мокрото весло, сложи го на дъното на лодката. Впери в мене сините си очи.

— Ти ли ме викаш? — попита то.

— Не… Но много ми се искаше да дойдеш.

— Е, хубаво. Вържи, моля те, лодката, да не я отнесе водата.

Момичето ми хвърли веригата и аз вързах лодката за един стар корен, подал лакът изпод земята.

— Слушай!… — учудих се аз. — Тук проливът е толкова тесен, кракът ми с мъка се провира между скалите, а ти как го преплува с лодката?

По лицето й мина сянка. Тя се наведе, свали бялата си обувчица, почука с нея по борда на лодката, като че ли изсипваше пясък. Изглежда, момичето не обичаше да го разпитват. То погледна камъка, на който лежах, и попита:

— Какво е това до тебе?

— Воденичка. Нощес са я строшили.

— Адам ти я беше направил, нали?

— Адам. Ти откъде знаеш?

Тя пак замълча. Наведе глава, загледа се в меката, сякаш разнежена на слънцето вода и с тъжен глас попита:

— Кажи ми, Адам сега с шапка ли ходи?

— Не — отвърнах аз, — не ходи с шапка. Той изобщо не ходи. Лежи в къщата на Сироха. Бабичката му шета и плаче, спомня си за своите синове. А Сироха, да знаеш, е майка на майка му, значи му е баба. Адам казва, че е избягал тука от лекарите: измъчили го с инжекции. Избягал, но за беда взел, че настинал. Разболял се и сега не може да стане.

— Зная — намръщи се момичето и загреба тъжно шепа вода — да опита вкусна ли е. — Адам е безпомощен като дете. Забранено му е изобщо да наближава реката, а той стърчал цял ден във водата. През нощта се давил от кашлица, пламтял целият като в огън… И вече съвсем болен дошъл скришом отново на реката, да направи ей тази воденичка.

Вълните поклащаха лодката и момичето се олюляваше, или може би просто кимаше с глава.

— Кажи на Адам много здраве от мен — каза то строго. — И му предай, че ужасно съм му сърдита. Той трябва да се пази.

— От кого много здраве?

— Кажи му — от Нина. Той ме познава.

— А-а! Значи ти си Нина! — надигнах се учуден. — Аз даже те сънувах веднъж. Сънувах как вятърът олюлява леко една паяжинка и тя тънко-тънко звънти: „Ни-и-ина…“.

— Трябва да си вървя — каза Нина. — Отвържи лодката.

Когато й подадох веригата, тя бързо отблъсна с веслото и пак така бързо се понесе през пролива. С небесносиня рокля, с бяла панделка в косата, тя стоеше в лодката, цялата осветена от слънцето и сякаш по водата плуваше свещ с проблясващо пламъче.

— Сбогом! — махна ми момичето отдалече.

— Сбогом! — извиках й. — Ела пак.

Лодката се понесе по течението, провря се като сянка между дърветата, изчезна зад острия завой. И сякаш свещта в миг угасна.

Втория път доплува привечер.

Здрачът вече се беше спуснал между бреговете, някъде квакаше жабче, водата стана по-спокойна и лъскава. Тогава отново видях лодката й. Както и първия път, тя изплува иззад хълма, точно оттам, където залязва слънцето и където започва реката.

Отдалече можеше да се види: сега лодката на Нина не е небесносиня, а бяла, с тъмни ивици, като да е направена цялата от брезова кора. Лодката е бяла, а Нина е с бяло сукманче, с черна панделка в косата.

Само че днес е още по-тъжна от вчера.

Спря до брега, каза ми добър ден, сложи ръце на коленете и впери мълчаливо тъжен поглед във водата.

— Нина, тридесет и девет и пет, това много ли е?

— Тридесет и девет е много — въздъхна тя, — а тридесет и девет и пет — това е още повече.

— Такава температура имал. Казват, че ще умре…

Нина мълчеше, навела глава. Нещо избълбука, може би сълза се беше отронила във водата.

— Ти ходи ли при него? — повдигна тя мокрите си мигли.

— Ходих. Пренесли са го на двора, под ябълката. Лежи — бял като сняг. И ти се струва, че не диша. Очите му са отворени и сини-сини, а в ъгълчетата им са се притаили бели капчици роса. Отначало не ме позна. Приближих се, докоснах го по рамото. „Адаме, Адаме!“ А той лежи като мъртъв. Докоснах го още веднъж и той като че ли дойде на себе си, протегна ми ръка. „А-а-а, ти ли си, Ленд? — прошепна с мъка. — Нищо, нищо, капитане. Ние с тебе ще иззидаме от тухли истински бент.“ И ме успокоява, гали ме с ръка. Пръстите му слаби, горещи и потреперват… Толкова ми се искаше да си поприказваме — за слънцето, за пътешествия, но ми казаха да си вървя. Не бивало да го тревожа… у Сирохини се разпорежда някаква чужда жена, дебела една, с бяла престилка.

— Познавам я — каза Нина. — Тя е най̀ главната лекарка. От Киев са я довели.

„Охо! — казах си аз. — Чак от Киев! Но кой я е викнал? Кой я е довел?“ Погледнах крадешком Нина и си спомних как тя вчера отплува бързо за някъде. Мина като сянка между върбите и изчезна… Да не би тя?… Да не би Нина да е докарала бърза помощ, за да спаси Адам?

… Нощ. Камъшът сънено шумоли, птица изписка тревожно в дола. Нина плува сама, а вълците я следват… Но какви вълци по реката? Значи тигри или крокодили я преследват, лодката се олюлява, лети стремително към водовъртежа, а тя се взира в тъмното и шепне: „Помощ! — Бърза помощ!“.

Дали Нина беше пътувала тази нощ така или другояче — не я попитах. Не се реших. Бях разбрал, че не обича излишни въпроси. Изглежда беше й се случило нещо тъжно и тя не искаше сега никому да говори за това.

Седяхме мълчаливо: аз на брега, а Нина в лодката си.

Слънцето почти беше залязло зад хълма, на запад небето беше червено, и червеникави отблясъци играеха по реката. Край брега лодката се поклащаше върху успокоената вода, а в нея и момичето с тъжните очи.

— Нина — казах аз тихо, — искам да умра. Само че за малко. Искам да видя какво става там, под земята. Знам, че ще се съберат хора, ще плачат, ще нареждат, ще затрупат гроба с пръст и ще се разотидат. А после? Какво става после? Лежиш в ковчега. Тихо е. Тъмно. И ето… отваря се врата, желязна, скърцаща и ти ставаш и слизаш надолу, като в дълбок зимник, а там, сред мрака, безброй хора, които някога са умрели…

— Недей! — потрепери Нина и лицето й помрачня. — Оттам никой не се връща… Познавах мнозина, дружех с тях, те пораснаха, някои загинаха на война, други умряха от болест и нито един не се върна. Да не си посмял да умираш, чуваш ли! — удари тя с юмруче и ме погледна строго. — И на Адам кажи: който умре, той вече няма да живее.

Седях като зашеметен. „Но как така? — мислех си аз. — Та къде ще се дяна? Ето моите ръце, крака, глава, а на главата ми коса и уши — нима всичко това ще умре? Освен това аз тичам, крещя, къпя се в реката — нима всичко това вече няма да го има? И от мене нищо няма да остане на тази земя? Не! Не съм съгласен. Нина май прекали“. Казах й го направо:

— Не е вярно, че хората умират съвсем.

Момичето се замисли. После бавно изрече:

— Разбира се, че хората не умират съвсем. Когато лягат в земята и се превръщат те самите в пръст, от тях израства трева или дърво. От добрите хора израства нещо хубаво — ябълка, люляк, маргаритки. А който е зъл и завистлив, от него израстват бодливи бурени, коприва или лишеи.

Тропнах с крак и оставих трапчина в пръстта: тази мисъл много ми хареса. „Ами какво ли ще израстете от Глипа?“ — мина ми изведнъж през ума.

Глипа и Бакун

Той беше стар и умен кон. Доживяваше си живота. Вече дори не го спъваха, ами го пускаха свободен край брега. Конят пасеше край реката, често въздишаше и заспиваше прав.

Казват, че някога е бил бял, но козината му отдавна се е сплъстила и е станала мръсносива. А сега, когато над реката е надвиснала като пелена гъста мъгла и конят се е слял с нея, през млечния облак се чува само старческото му пръхтене.

В горещите дни той се криеше под върбите на сянка и дремеше там. Стоеше неподвижно чак до вечерта, провесил дебелата си космата бърна и нещо си спомняше. Винаги съм искал да разбера: за какво мисли? Какво си спомня? Какво му се привижда в полудрямката?

Може би му се присънват пътища (а той ги бе обходил безброй и безкрай). Едни от тези пътища му миришат на гореща прах, други на рядка есенна кал. Може би му се присънват нивя (а той ги е орал — от хоризонт до хоризонт), присънва му се дъхаво като чай степно сено (сигурно може да се струпа планина от сеното, което е пренесъл до конюшнята), присънват му се камшикът и впитата в тялото сбруя, присънват му се коларите: весели, навъсени, с медали, с протези, миришещи на дъхав тютюн — всички коняри, които са го впрягали и подкарвали.

Не зная какво сънуваше конят, но на мене той често ми се присънваше.

Идваше в съня ми, промушваше в нощта топлата си муцуна, оставаше за дълго замислен над моето легло, пръхтеше доверчиво в ухото ми. Аз се усмихвах насън (защото нещо ме гъделичкаше зад ушите), галех меките му кадифени бърни, мърморех нещо несвързано, протягах ръка към гривата му. После всичко ставаше като на кино, когато почват да викат: „Звук!… Дайте звук!…“. Леко, по-леко от перце конят ме вдигаше все по-високо над земята, дъхът ми секваше и аз се вкопчвах здраво в гривата му. Летяхме над брода, над стръмнината и беше толкова хубаво не да яздя, не да препускам, а именно да се нося във въздуха. Но тъкмо в този миг някой ме дръпваше и аз падах… падах, падах, сърцето ми туптеше силно от страх и аз увисвах над пропастта. Висях като на конец — още миг и ще полетя надолу. Извиквах, опомнях се и сподавеният вик засядаше в гърлото ми. Но щом заспивах, конят се връщаше при мен и ние отново политахме.

Конят се казваше Бакун.

Той вече не работеше. Той доживяваше живота си. И като всички стари същества размишляваше над отминалия си живот.

Тъжните мисли никога не го напускаха.

Обикновено когато Бакун пасеше в ливадата и поскубваше неохотно трева, отдалече личеше, че конят не толкова пасе, колкото размишлява над нещо неразгадано. И когато нагазваше сутрин в реката и цедеше през зъби хладната вода, пак беше ясно, че мисли. Дори с вода на устните не преставаше дълбоко да размишлява. Вече в сянката на върбите така потъваше в своите достъпни само за него конски мисли, че забравяше да отпъжда мухите и те се въвираха в ноздрите му, пълзяха по сълзящите му очи.

Никой не закачаше Бакун. Той по цял ден размишляваше.

Наистина, от време на време край къщи минаваха момчетии или чичковци с юзда в ръце. Значи, разрешили им бяха да вземат коня, за да свършат някоя лека работа — да докарат вода или да пренесат греда. Щом видеше човек да се приближава към него с юзда, Бакун не проявяваше нито радост, нито мъка. Стоеше мирно, навеждаше покорно врат и се оставяше да го оглавят. Едва когато тръгваха, дълбоко въздишаше и хълбоците му се издуваха.

Не го безпокояха често — един-два пъти през цялото лято. Тази година още никой не го беше закачал. Като че бяха забравили за него.

Но ето че един ден видях Глипа. Ще речете: какво от това, че си срещнал Глипа? Да, но първо на първо го видях посред бял ден, когато той обикновено спи и второ, на рамото му висеше юзда, а поводът се удряше в ботушите му и мелодично звънтеше. Освен това Глипа не беше сам, а с някакъв чичо, който много приличаше на Глипа. Изведнъж се сетих, че при съседа е пристигнал брат му и че двамата строят курник. Значи отиват да вземат коня.

Личеше, че братята отдавна не са се виждали. И двамата весели, приказливи, вървят и размахват ръце, понеже едва се държат на краката си. Глипа разказва нещо за зайци: „И аз — бам! А той — оле-ле! Че като го пипнах за ушите!“ — и Глипа награби близкия храст, но не успя да се задържи и се отърколи в канавката. Умрях си от смях, докато гледах как братът се мъчи да вдигне Глипа, а Глипа повлича и него в канавката.

Ботушите на братята бяха еднакви — ръждиви, окаляни. Двамата тъпчат изтежко с тях, олюляват се край брега и залитат ту към копривата, ту към канавката.

По една странична пътечка изтичах през градината към реката. Глипа и брат му не ме виждаха, но аз не откъсвах поглед от тях.

Чичковците се запътиха към брода. Ето, вече затрополиха по камъните и оня, гостенинът, се спъна, размаха ръце и цамбурна във водата! Облечен, обут, чичкото седи на плиткото, пляска с длани по водата и току повтаря „о-ох, че кеф!“. Този път Глипа вдигаше братчето си, а пък то го събаряше в реката.

Криво-ляво — минаха на отвъдния бряг. Изглежда, запрашиха навътре, защото се чуваше как нещо пращи в храстите и тук-таме потреперваше клонка.

Бакун стоеше в подножието на хълма и дремеше. Но шумът го събуди. Конят надигна глава, очите му проблясваха неприязнено към юначагите, които се измъкнаха мокри от храсталака и сега се клатушкаха към него. За всеки случай конят се поотстрани, като да казваше: „Вървете си по пътя, добри хора, аз не ви преча“. Но ръцете на братята бяха жилави и се вкопчиха от двете страни в гривата на коня.

Повлякоха Бакун към брода.

Пръв скочи на камъка Глипа. Повлече насила коня за юздата, но той се запъна. Изглежда, не обичаше да го насилват, особено когато трябваше да нагази внимателно във водата и да стъпи на камъка, който е хлъзгав и се клати. Братята дръпнаха коня, а той сякаш приклекна, изви силно гръб, присви сълзящи очи. Страдалческият му вид сякаш казваше: „Пуснете ме, сам ще вървя“.

Да, но беше налетял на хора, които не можеха да го разберат.

— Е-е-ей, ди-ий бе, добиче! — дръпна го Глипа с все сила за юздата. — Гавро, я му дай малко зор! — Глипа дръпна толкова злобно, като че ли искаше да откъсне главата на коня, а Гавро го шибна с пръчка по гърба. — Гавро, я го побутни и отзад!

Гавро блъсна с все сила коня с рамо.

Бакун полетя с цялото си остро тяло напред, удари копито в камъка и изведнъж… изведнъж нещо изпука.

Не можех веднага да разбера какво е станало. Видях само, че конят лежи, изпружен, долната му бърна е увиснала и безпомощно трепери.

Едва малко по-късно разбрах, че Бакун се е спънал и предният му крак се е заклещил в протока. Протокът е тесен и дълбок и някъде долу, между камъните копитото се беше впримчило неподвижно.

— Шантаво добиче — плесна се Глипа по мокрия панталон. — Гавро, хайде, вдигай го! Да става, крантата му с кранта!

Без много да му мисли, Гавро замахна и така шибна коня по ребрата, че веднага се изду сива дамга. Бакун въздъхна тежко, болезнено, надигна се, запълзя на колене. Но не можа да измъкне затиснатия между камъните крак.

— Гавро, я го ритни с ботуша! — Глипа задърпа коня за юздата, а Гавро му помагаше с ботуш.

Бакун се напъна още веднъж и подви силно крак. Кожата на гърба му се изду на бурунки — още миг и ще се спука, а старите кокали ще се разсипят.

Бакун изстена.

Най-сетне и Глипа съобрази, че е станала беля.

— Проклета кранта! — изруга той. — Виж я къде си е завряла петалото!

Братята едва се държаха на краката си и застанали над протока, се пулеха срещу подвития крак на коня.

— Ами сега? — попита братът. — Май нещо заяде, а?

— Голяма работа… ей сега ще оправим, ей сегичка! — и Глипа се пльосна смешно като жена върху камъка. Наведе се към коня, хвана се с две ръце за крака, както оня дядо за ряпата, изплези език и задърпа: „Хай-де, да-вай! Хай-де пак!…“.

Навел леко глава, Бакун беше вперил мътно и печално око в косматото ухо на Глипа.

— Е, братле, не потръгва ли? — попита Гавро.

— Заклещил се е.

— Значи тук ще се мре. Няма да се измъкне.

Братята седнаха на брега, прегърнаха се и запяха: „Ех, Дуня, Дуня-я…“, но Гавро изведнъж млъкна:

— К-как-во ще правим с крантата?

— Трябва да намерим т-трион — каза Глипа. — Ще му прережем крака — и край. Все едно не мож го измъкна. Заклещил се е.

Бях се спотаил зад храста и ги слушах. Чух как Глипа каза: „Ще му отрежем крака…“. Разтреперих се целият, косата ми щръкна, в главата ми възникнаха страшни, нелепи видения: как тези двамата се промъкват с трион до коня… костите скърцат, а те режат ли, режат.

От това скърцане и стъргане в гърдите ми нещо се сви и още по-страшни картини се зароиха в главата ми. Защо не — помислих си аз, — Глипа е способен на всичко, той… Децата разправяха как потопил лодката им в езерото. Учениците си бяха направили сами една тъпоноса лодка — същинско корито. Ходеха с нея да се къпят. Хубаво, ама лодката на учениците му вадела очите на Глипа. За какво им е туй корито? За лудории! Да плашат дивите патици! Отишъл една вечер с брадвата и фрас-фрас-фрас! — пробил в дъното дупка и пуснал лодката във водовъртежа.

Както виждате, на Глипа не му е за пръв път да сече или да реже.

Но Бакун… Той лежеше — стар, с излиняла козина, с клюмнала глава и жилите по врата му болезнено потрепваха.

Аз скочих, страхът ме блъсна по гърба и вече бях готов да тичам накъдето ми очи видят, да викна някого на помощ. Но нещо ме спря. Ето! Като си помагат един на друг, братята стават и тръгват нанякъде. Казват, че трябва да отидат при бригадира да му искат разрешение: може би ще е по-добре направо да утрепят беззъбата кранта (тоест Бакун), и без туй няма полза от нея, поне кожата й да вземат.

Мокрогащите братя зарязаха коня, запалиха цигари и се заклатиха покрай брега. Поеха към управлението.

Щом изчезнаха зад храстите, веднага скочих на камъка и изтичах при коня. Бакун ме позна, докосна със сухи бърни бузата ми и тихичко изпръхтя. Муцуната му е топла, а сивата сплъстена козина сега е като посипана с топъл прах. Само в очите му свети влага и от тях са плъзнали мокри пътечки.

— Бакуне, ставай! Ставай, Бакуне! — потупах нежно коня по гривата.

Бакун тръсна глава, като че се канеше да се изправи на крака, но само въздъхна и отпусна безсилно муцуна. Беше тежък и неподвижен като чувал с картофи. Козината му се свличаше, на гърдите и по ставите кокалите му стърчаха като вкаменени бурунки. Лазех около него, суетях се, не знаех какво да правя. Попипах заклещения крак и още повече се уплаших: много яко беше затиснат. Май докато братята са дърпали коня, Бакун се е опъвал и е натикал крака си още по-надълбоко там, където протокът е най-тесен, а копитото му се е свлякло чак под камъка.

Как сега да го измъкнеш!

Но аз реших все пак да рискувам; напрягах се и дърпах, исках да измъкна вцепенения и като излян от чугун крак, но всичко беше напразно. Кокалестият крак не се поддаваше. Не биваше повече да дърпам — колената на Бакун и без туй бяха целите в кръв.

Какво да правя, кажете какво да правя?

А времето минаваше, взе да се здрачава и вече ми се привиждаше: братята… стържат с триона… Трябва да са вече наблизо…

Не помня как съм изкачил стръмнината, как съм дотичал до вкъщи. Обиколих двора, надникнах навсякъде — няма жива душа. Вратата на къщата е залостена с дървеното резе, в сайванта цвъртят лястовиците, мазето зее като черна дупка. „Ох, ама и аз кого ли търся! — проблясва ми изведнъж през ума. — Ума си търся. Та мама е в полето.“

И без да си поема дъх, хукнах към нивите. Пътят е още топъл, петите потъват в меката прах, изпод краката ми шумно излитат сиви облачета. Препускам в лек тръс, а мислите ми летят още по-бързо: представям си как ще видя мама, как всичко ще й разкажа, как ще се втурнем двамата към реката. „Олеле — помислих си пак, — ами накъде съм хукнал?… Къде е мама? Та аз не зная къде работят днес…“ И хукнах пак с все сили обратно. Гърдите ми се свиват, едва дишам. Дотичах у дома и разперих ръце: ами сега накъде, кого да викам на помощ?

Сироха не може — стара е.

Адам няма да ми помогне — той не става от леглото.

Скочих и се втурнах към селото. Все някого ще намеря.

Слънцето е вече ниско, почти докосва земята, по пътя за село няма жива душа, сиви от праха магарешки тръни са се строили край пътя и само една фигурка изскочи от падинката в степта. Жена с бяла забрадка. Походката ми е позната — бавна и уморена. Я гледай, та това е мама!

Не помня как се намерих до мама, как скрих лице в топлите й, корави длани и от глупост даже заплаках (трябва да бях много уморен от тичането, или много развълнуван) и замърморих нещо несвързано за коня и за Глипа.

Стояхме двамата, вечерният път беше пуст; мама ме погали, притисна главата ми до гърдите си и само с крайчетата на пръстите (меко, едва ме докосваше) взе да ми реши косата, да ме гали по немития врат, по опърлените, както тя казваше, уши. После ме запридумва да се успокоя, защото всичко ще се оправи, а „мъката и бедата ще отплуват с водата“. Глипа днес няма да се върне — уверяваше ме мама — в кръчмата са докарали молдавско вино и родните братя така са се вкопчили в бутилките, че едва ли някой ще ги вдигне чак до сутринта. Каза още, че ако Бакун е закъсал, по-хубаво да не го закачаме, да не го мъчим, най-добре е да го оставим сам. Той знае как да си помогне.

… И тази нощ аз летях с Бакун, падах от висока планина и сънувах някакво чудовище — то се беше промъкнало до къщата ни и сечеше с брадва единия ъгъл. Ето, дървената ни къща вече пращи, навежда се на една страна и под леглото ми се лее вода… Мама ме събуди, попита ме дали не съм прекалил с къпането, ако ли не, да спя и да не се въртя в леглото.

На сутринта, като погледнах през прозореца — сякаш мечки са пушили — нищичко не се виждаше от мъгла.

Сякаш бяха покрили с марля и върбите, и камъша край реката, и нашата градина, и трънките на отвъдния бряг.

Изтичах към реката и спрях учуден насред ливадата. Странно: облачето мъгла се носи, наближава те, обгръща те от глава до пети, минава като тънки нишки край тебе и през тебе, но без да те докосне дори, без да те пипне, без да закачи косъмче по тебе. Но ти усещаш: лицето, косата, ризата ти — от влагата всичко е омекнало, а на устните ти — вкус на дъждовна вода.

Постоях, гребнах с шепи от редичката мъглива пелена и хукнах към брода.

Нали там е Бакун. Лежи, нещастният, като закован. И разбира се, нищо не е ял. Трябва поне трева да му наскубя.

Обиколих бъзовите храсти и изведнъж: „Фъррр!…“. В мъглата нещо изпръхтя срещу мене от един храст. Трепнах и даже приклекнах от уплаха! Сърцето ми за малко да изскочи от гърдите като врабче.

А от храстите се подаде муцуна… Конска.

„Бакуне, ти ли си? Ох, да те вземат мътните!“

Изтичах до коня, увиснах на врата му. А той стои и като че се усмихва, бърните му зелени, целите в зеленило от трева.

„Бакуне, кой те освободи? Или ти сам? Я си покажи лапата…“ Бива си ме и мене, обесих му се на врата, а конят е сакат. Единия си крак (ранения) държеше вирнат нагоре. Докоснах чашката на коляното и Бакун замижа от болка. Да, предният крак е сериозно ранен: кожата е одрана, копитото е смазано, под козината се е спекла кръв.

Поприказвахме си с коня, аз го сресах, изчоплих калта от раните и язвичките, а той пръхтеше доволен и ме обгръщаше с миризмата на гореща сдъвкана трева. После го пуснах: „Върви да пасеш, Бакуне…“.

Вдигнал високо глава, конят закрачи с мъка към върбалака.

Мъглата постепенно се вдигна, изгря бяло слънце, което можеш спокойно да гледаш. То не заслепява очите. Седях до брода на камъка и гледах нагоре: слънцето ту се появява, ту изчезва сред сивите космати облаци. Не зная дълго ли съм седял така, но изведнъж чух: някой слиза по ската и боботи със силен бас.

Скочих. Идеха братята Глипа.

Единият беше понесъл преметнат през ръката брезент, другият — брадва и голям остър нож. Братята отиваха към брода и весело си приказваха, запалили цигари. Въобразяваха си, че Бакун ги чака, затиснат от камъните.

Изведнъж те се срещнаха: братята, запътени към реката и Бакун, тръгнал и той натам. Спряха като вцепенени. И впиха очи: братята в коня, а конят в братята. Бакун изпръхтя изненадано, а после… после не повярвах на очите си. Кроткият стар кон, който допреди малко куцукаше, изведнъж силно ритна, изпръхтя юнашки и препусна — вярно, накуцвайки — но толкова бързо, както никога не бях го виждал да препуска.

Някъде на другия край на ливадата се разнесе победоносното му цвилене.

Братята се спогледаха облещени.

— Е, братле, засечка май, а? — попита Гавро.

— Измъкнал се е — можа само да каже Глипа.

Братята се запътиха към къщи.

А там, където бяха стояли, видях един храст с вълчо грозде по бодливите клони.

Доктор Трак

В сайванта е сумрачно. Вратата е ниска и няма даже мъничко прозорче, та като застанеш в далечния ъгъл, дето са вехтите ясли, там е вече съвсем тъмно. Нещо писука в яслите, шумоли по стените, кара прогнилите дъски да пращят. Сайвантът като че ли целият шава от неспокойните си обитатели.

Не влизам навътре, сядам до вратата и чакам. Отвън влиза светлина. Слънцето ту се скрива, ту отново ми напича врата.

Изглежда небето се заоблачава. Доспива ми се.

Търпеливо чакам.

Изведнъж в сайванта долита лястовица. Стрелва се точно под напречната греда на вратата и в нищо не се закача. Толкова майсторски се стрелка! Често съм гледал как лястовиците си играят с Бакун. Конят пасе в ливадата, а те долитат отдалече и се прокрадват тихичко към него, политнали ниско, над самата земя. В бръснещия си полет изведнъж шмуг — право под коня! Мерне се под корема му, стрелне се нагоре и палаво зачурулика. Една прелети, после две, после под коня проблесне и прехвърчи цяло ято. Лястовиците почти докосват земята и като че ли искат да подразнят Бакун: „Чурулик!… Хайде, хвани ни де!“. Конят дъвче трева, от време на време размаха опашка, размърда бавно ухо, изобщо не обръща внимание на палавите лястовички. Само нарядко Бакун сдържано изпръхтява, ако някоя ветрогонка прелети точно под носа му.

Пак така смело влетява лястовицата и през вратата. Тя сякаш още отвън вижда, че таванът на сайванта е подпрян с греда, затова рязко заобикаля гредата, кръжи известно време из сайванта и се скрива в гнездото. Нито изчурулика, нито изшумоля с крило, влетя тихичко като сянка. Но вижте: като по сигнал се събудиха малките. И веднага: „Чик-чирик, чик!“ — зачуруликаха в един глас. Те са скрити в гнездото, от него стърчи само сив пух и се подават широко отворени човчици. Широките жълти уста са зейнали и молят, настояват — искат да ядат. Някое по-нахално птиче се надига над другите и вече налапва червейчето, кажи-речи заедно с човката на майка си.

Опитай се да нахраниш до насита такива гладници!

Лястовицата отлетя и малките се скриха. Заспаха. Гнездото е като празно.

В сайванта е тихо. И на двора е тихо. Смрачено.

Облегнах се на вратата, вперих очи в тавана и от нямане какво да правя заразглеждах гнездото. Случвало ли ви се е да наблюдавате как лястовица си прави гнездо? Най-напред почва да носи от брега плътни бучици пръст, не каква да е пръст, ами влажна, добре омесена с тревисти корени и влакна. Донесе в човчицата си бучица и я залепи изкусно за дървената греда. Погледне отстрани работата си и зачурулика доволна: радва се, че става хубаво. Наистина е красиво. Отначало прави от калта нещо като подкова или полумесец, после вдига закръглена грапава стена, после довършва, ред след ред, своето гнездо, което прилича на малка кошничка. Щом изсъхне, гнездото става бяло и може с години да виси под покрива, без да се развали.

Често ми се е искало да сложа стълбата, да се покатеря до гнездото и поне с крайчеца на окото да надникна… Да, но вие чували ли сте? Хората казват, че само да пипнеш с пръст гнездото на лястовицата, и птичето ще напусне вашия двор. Ще го напусне и никога няма да се върне, на всички лястовички ще обади да заобикалят отдалече вашата къща. Ако пък развалиш гнездо… Не, по-добре недейте! Виждал съм със собствените си очи: лястовичката има на гърдите си червена ивичка. Само да допре гърдички до сухата слама под стрехата, и сламата тутакси пламва… Къщата ви ще изгори до основи… А за щъркелите съм чувал, че ако им събориш гнездото, донасят в човките си жарава.

Птиците не прощават на злосторниците.

Затова и нашата къща, и къщата на баба Сироха никога не са горели. А у Глипа, откакто се помня, вече два пъти имаше пожар. Къщата му, измазана с глина, още си стои полуобгоряла, а от сайванта са останали само главни от гредите и едно нащърбено овъглено корито.

Лястовиците са свикнали да стоя на прага, а те да прелитат ниско над мен, някоя даже пикира, като че ли иска да откъсне косъм от главата ми, но само се стрелва над нея и влиза в сайванта. Хубаво ми е да седя сред лекото шумолене, сред сините лястовичи сенки и меката, приглушена от облаците светлина. Доспива ми се и през дрямката чувам: някой ме вика. „О-о-нка!“ — донася до мене вятърът.

Скачам тревожен и поглеждам към пътя: там стои баба Сироха. Дребничка, прегърбена старица със съсухрено лице. Облечена в широка черна пола. Стои, мълчалива и сурова, чака да ида при нея.

— Хайде с мене — казва ми тя строго. — Адам те вика.

Тръгвам подир бабичката (а тя припряно ситни) и ми е странно, и малко ме е страх: Сироха никога не ме е викала… и то при Адам. Какво ли става у тях?

Тръгваме към дерето, отминаваме къщата на Глипа; пътечката ни води до градината на бабичката и ние потъваме в синкав сумрак, а над нас се шири царството на слънчогледовите пити и зелените листа. Прекосяваме градината, ето го вече и двора на Сироха. Малка бяла къщица, до прозореца клонеста ябълка, по-висока от комина; ябълките са надвиснали над сламения покрив. С короната си старото дърво е засенчило почти целия двор. Сега виждам: под бялата ябълка бяла постеля, а на нея лежи Адам и зъбите му блестят — и те бели, та чак синкави.

— О-о, капитан Ленд! — вдига ръка и ми козирува Адам. — Радвам се да ви видя!… Седнете, моля.

Той ми сочи едно разклатено столче и предупреждава: внимавай, креслото е праисторическо. Сядам по-близо до него и ми е приятно и някак неудобно, че той така красиво разговаря с мене.

Тук, под ябълката, е хладно и няма вятър, седиш си на сянка, над главата ти гъст сънен листак, само тук-таме малки пролуки и през тях върху леглото на Адам падат слънчеви зайчета.

Адам не крие: радва се, че съседът му е дошъл. Не е ли ужасно: в такава жега, в такова хубаво време, когато можеш да се разхождаш, да дишаш чист въздух, да се печеш на слънце, налага се да лежиш в пухена постеля, върху възглавница и да се топлиш с горещо питие. Гласът на Адам е отпаднал, тънката му синкава ръка увисва безсилно, но днес той все пак не е такъв, какъвто е бил до вчера. Очите му са оживени, в тях се е появило нещо весело, подигравателно, неспокойно.

Баба Сироха постоя малко, скръстила ръце на гърди, погледна тъжно и строго Адам, въздъхна и си влезе в къщи. Адам закачливо ми смигна:

— Знаеш ли защо те викнах? Разузнаването ми докладва, че тези дни на брега е имало битка. Някакви хора се опитали да осакатят коня. Тъй де — те щом живеят без глави, конят ще преживее без крак. Но, както разправят, ти си се случил там, видял си всичко и както твърдят, даже си се отличил…

„Отличил съм се бил…“ Май че го прекалява. Погледнах Адам: не се ли подиграва? Не, погледът му е сериозен. Той се обърна леко към мене, пое си дъх и ме помоли:

— Ленд, разкажи ми как надхитрихте Глипа?

Полюлях се на скърцащото столче, помислих си: какво ли има за разказване? Как тичах уплашен ту към полето, ту към къщи, като да ме гонеше някой! Това ми е цялото геройство. Виж Бакун е друго. Кон и половина е той!

— А-а, не — закани ми се с пръст Адам и си намести възглавницата, за да легне по-нависоко. — Така лесно няма да се измъкнеш. Виж, ако отидем на реката, там няма да имаме време за разговори, там само ще работим. Намислил съм едно нещо — ще видиш!… Но сега, скъпи Ленд, представи си, че се намираме в каюткомпанията. И всеки от нас ще разкаже по една история — съгласен ли си?… А тъй като си по-млад от мене, ти ще започнеш пръв. — Адам ме хвана за ръката, изглежда забеляза, че нямам желание и вече някак простичко, с мека усмивка добави: — Льоня, сериозно, разкажи ми нещо… За Бакун или за твоята рекичка. Ти знаеш…

Слънцето вече залязваше и жълто-зелени сенки лягаха върху гърдите и лицето на Адам. Да, той и сега беше като прозрачен. Над възглавницата стърчеше острата му брадичка, подаваше се тънкият му остър нос — прозрачни, като от восък. Адам често облизваше горещите си устни, дишаше тежко, с хриптене. Усетих как нещо ми гъделичка гърлото, а очите ми парят. Наведох глава към земята и си помислих: Адам по цели дни лежи сам и освен баба Сироха няма кой да му продума.

— Добре, Адаме. — За начало подсмръкнах. — Един ден тръгнахме… Хем да знаеш — точно така си беше.

— Нали се разбрахме — без лъжи — подхвърли Адам.

Настаних се по-удобно на столчето и погледнах Адам. Той беше скръстил ръце върху бялата завивка — готов да слуша. И аз започнах.

— Един ден тръгнахме с мама… Ама преди това аз се разболях — от коклюш май беше. Тогава мама взе бричката, с която се возеше преди бригадирът (той сега има мотоциклет — „ИЖ“ се казва, чудесен мотоциклет с кош…).

— Та майка ти взела тогава бричката — напомни ми Адам.

— Да де, взе бричката, впрегна Бакун, а мене уви с палто и с кожух, като стар дядо ме уви, че беше много студено, и потеглихме към Загатне, при доктора. Пристигнахме вече по здрач. Потропахме на вратата, излезе една лелка с кофа и парцал в ръка и ни препречи пътя. „Здравейте! — поклони ни се тя, — че да бяхте дошли барем посред нощ! Докторът откога е свършил прегледите.“ И ни тръшна вратата под носа. Пренощувахме у едни добри хора и на заранта пак потропахме. Ето я лелката. „Здрасти! — рече ни. — Пак ли сте вие? Докторът днес няма да преглежда. Сидир Петрович отиде на съвещание.“ Тогава мама пошепна нещо на ухото на лелката и оная едва не хукна подир нас… После обърнахме бричката и си тръгнахме за дома…

Прекъснах разказа си и погледнах Адам: слуша ли ме? Той лежеше спокойно, в ъгълчетата на полуотворените му устни беше застинала лека, печална усмивка… Помълчах още малко: може би не му е интересно?

— Е, а после? — не се стърпя Адам. — Нали обеща да ми разкажеш за коня…

— О да, съвсем забравих! — сепнах се аз. — За Бакун исках да ти разкажа и се отплеснах. Случва ми се. Та до къде бях стигнал?… А, да! Ти ходил ли си в Загатне? Не? Жалко! Реката не е като нашата — на жабите до коляно, ами е широка, с пясъчно дъно и е пълно с раци — с ръце да ги ловиш. А бродът е каменен, като минаваш по него, бричката подскача. Беше есен, духаше студен вятър — прерязва те през гърба. Та мама реши да минем за по-пряко през брода. Стигнахме до брега и какво да видим — реката замръзнала. До вчера се пенеше между камъните, а сега беше скована в лед. Мама спря и се замисли: „Какво да правя? Да карам до мостчето — повече от пет километра са…“. Докато се чудеше, аз се измъкнах тихичко изпод кожуха и хайде на леда. А ледът като стъкло, нов-новеничък, ясенец му викаме по нас. Хлъзнеш се, а той те понесе — не можеш спря. След мен и мама дойде до леда. Стъпи на него, олюля се — ледът пращи, огъва се, но не се пука. Ами конят?… Копитата му са остри. Ако Бакун хлътне — разсъждава мама на глас, — ще си пореже краката. Но и да не пропадне, пак няма да мине по леда — не е подкован. А Бакун (честна дума — това се вика кон!), Бакун като че ли разбра защо е угрижена мама. Пристъпи към реката, изпръхтя и помириса леда. Брей: какво прави той? Коленичи. Преви крака като плазове и се заплъзга по леда, подсказва ни, подсеща ни: хайде, помагайте! Мама даже плесна с ръце: „Ех, че умник! Хайде, Льоня, бутай бричката!“. Хванахме се от двете страни, тикаме бричката, а конят се плъзга по колене, движи се по гладкия лед. Ледът се огъва, пращи, но не се троши. Щом стигнахме брега и хоп, Бакун веднага скочи на крака, ето го вече стъпил на земята… Пък аз никакъв коклюш не съм имал, ами съм настинал на пързалката — завърших разказа си, да не би Адам напразно да се развълнува. — Като се прибрахме у дома, мама ме напари с горещи картофи и веднага ми мина.

— Интересна история — каза Адам. — А това за Бакун е наистина чудесно… Само едно не мога да разбера, кой е бил по-голямо добиче: Бакун, дето се плъзгал на колене по леда, или лелката, дето ви треснала вратата: „Не приема!“. Ти как мислиш, Ленд? — попита ме Адам.

— Според мен — навъсих аз чело, засумтях и се залюлях на стола (труден въпрос ми беше задал Адам), — според мен… Охо, колко много ябълки имате и са почти узрели, бузките им поруменели. Бива ли да опитам ей оназ там, падналата?

— Опитай я.

Отърколих с крак падналата ябълка, ритнах я нагоре, хванах я във въздуха и право в устата. О-ох!… Зелена, ужасно кисела ябълка, слюнките ми потекоха и дето се вика — видях звезди посред бял ден.

Адам не беше вкусил от ябълката, но само ме погледна и той изкриви уста. Стори ми се, че се поусмихна.

— Хитър човек си ти! — каза ми.

Обърна се на хълбок, оправи си възглавницата, накани се, изглежда, нещо да ми говори.

— А сега чуй моята история. И понеже заговорихме за медицина, ще ти разкажа, Льоня, за истинския доктор Трак… Ето на — гласът на Адам изведнъж се промени и той отчаяно въздъхна, — ето го и моят доктор Охболи.

От къщата излезе баба Сироха. Носеше на чинийка чаша вода и някакви прахчета.

— Стана ли вече време? — посрещна я с умоляващ поглед Адам.

— Да, пий! — каза Сироха.

— Бабо Лизо! Толкова гадории съм изгълтал…

— Пий! Трябва на всеки два часа да ги вземаш. Докторката тъй рече.

— Хубаво, дай ги. — Адам глътна лекарството и от прахчетата устните му като че ли още повече побеляха.

Баба Лиза си отиде, а пък Адам, след като го бяха прекъснали, се обърна и легна на другия хълбок. Беше бледен и приличаше на мъртвец. Редичкият му зализан перчем плувна в пот. По лицето му избиха жълти петна. Адам полежа така и като че задряма, но после отърси от лицето си болезнената сънливост и пак се обърна към мене.

— И тъй, сега ще ти разкажа историята на Трак — продължи той все така бавно и замислено, както беше почнал. — Аз съм щастлив човек. Имам си две баби. Едната живее в степта, а другата в Полесието. А Полесието, скъпи Льоня, е царството на гъбите и на русалките. Какви гори има там, какви езера и реки. Да можеше само да ги видиш! Там има бели щъркели.

Една двойка бели щъркели живееше и при моята баба Груня. Щъркелът се казваше Трак, а щъркелицата — Траковица. Рано напролет те се връщаха от странство и кръжеха над селото. Баба Груня излизаше от къщи и им махаше с кърпа. Птиците кръжаха и се спускаха все по-ниско. Тогава баба помолваше момчетата да качат на покрива колело. Щъркелите кацат на колелото и си вият на него гнездо.

Спомням си една година пролетта беше студена, през нощта фуча виелица. Баба излязла на двора и какво да види — мокър сняг до колене, а в снега лежат Трак и Траковица, крилете им отпуснати, вече и глава не могат да вдигнат. „Милите ми!“ — завайка се баба Груня, внесе ги в къщи, напали печката, нахрани ги, даде им да пият отвара от билки.

Оздравяха Трак и Траковица, още повече обикнаха баба.

Всяка година те си виеха високо и разкошно гнездо. И се редуваха да го пазят. Спомням си: вече е тъмно, небето цялото в звезди, а в гнездото стои щъркел, като че ли го е изрисувал някой с креда. Замрял на един крак, вирнал клюна и ти се струва, че луната виси от клюна на Трак.

Баба Груня обичаше, преди да си легне, да поприказва с щъркелите. Застане посред двора и пита:

„Я кажи, Трак, ще ми обещаеш ли за утре дъжд?

— Тра-ка-трак“ — трака с клюна той.

„Бе то си личи — отвръща му баба. — Звездите са ясни, тревата е суха, утре ще е жега. Пък аз съм взела разсад, исках да посадя зеле в градината, та сега не знам какво да правя…“

„Трака-трак“ — казва щъркелът.

„Бе май така ще е най-добре“ — въздиша баба и се прибира.

Всяка есен баба изпращаше щъркелите на път. Застане пред портата, размаха кърпа и им заръчва: „Хем да се не делите. Ако срещнете облак — летете по-нависоко, ако засвятка и загърми — спуснете се по-нисичко“.

Но една есен баба не излезе да ги изпрати. Вече се бяха събрали щъркелите от цялата околност и бяха описали прощалния си кръг над горите и езерата, а сега ято след ято вече поемаха за топлите страни. Само бабините щъркели бяха останали. Продължаваха да кръжат над селото и да тракат тревожно с клюновете — не, няма я баба да ги изпрати. Тогава Трак кацна насред двора и гледа: вратата на къщата открехната. Влиза той в къщи. Оглежда с лъскавите си кафяви очи стаята, миндера. А, ето каква била работата! Баба лежи, прежълтяла от слабост. Не може думица да изрече. „Трака-трак“ — казва й щъркелът и избързва нанякъде. След малко се връща. Тича при баба, протяга й клюна си… жаба. Прясна-прясна. От блатото.

„Ох, докторчето ми… — нарежда баба, трогната от грижата на Трак. — Искаш да ме излекуваш, нали? От твойта билка си ми донесъл… Няма как, ще стана да ви изпроводя, че вие без баба си няма да отлетите.“

Надига се баба с пъшкане от миндера, изпраща щъркелите. Наскоро след това почина.

Хората се чудеха: през пролетта дълго време в небето ден след ден кръжи двойка щъркели и не иска никъде да кацне. Най-сетне кацна все пак на един хилав бор край селото. На бора най-близо до гробището, където са заровени баба и нейните синове.

Адам свърши разказа си. Изглежда, беше се уморил; пъхна ръка под главата си и май отново задряма. Лежеше бледен и мълчалив. Побиха ме тръпки, стана ми някак чоглаво от страх: „Жив ли е Адам?“. Като погледнеш — изпънатото одеяло никъде не се надига, като да няма човек в леглото, само брадичката му стърчи и острият нос. А някъде там, извън леглото, на едно столче са Адамовите крака, сини и неподвижни.

Адам отвори бавно сънени очи, намери ме с поглед и понечи леко да се усмихне. Но само едва забележимо помръдна устни.

— Е, Ленд? — попита ме някак виновно. — Тъжна история, нали?

— За Трак ли?

— Да.

— А не, защо, много е интересна. Само едно не разбрах: ами щъркелчетата? Трак нали е имал деца?

— Имаше. Но се пръснаха. Всяко семейство си прави ново гнездо.

— В нашата степ щъркели идват ли?

— Рядко. Щъркелите обичат водата, горите, широките езера…

— А вие ще отидете ли там?… Дето е живяла вашата баба Груня?

— Не зная. Ако стане чудо, може и да отида.

— Ех, да си намерех две щъркелчета… мънички… Щях да им сложа колело.

— Хитър човек си ти! — каза Адам и все пак се усмихна.

Тъкмо се бяхме заприказвали и от къщи пак излезе баба Сироха със същата чинийка в ръцете — с водата и с лекарството.

— Бабо Лизо! — като дете й се замоли Адам. — Толкова се надявах, че ще избягам в степта от инжекциите, от прахчетата, от медицината… Да знаеш как са ми омръзнали…

— Пий — каза бабата, но ръцете й се разтрепериха, водата в чашата се разля и аз видях: сълзи напълниха очите й. Тя преглъща със суха сбръчкана уста неканените сълзи, изхлипва и казва: — Че аз искам ли да те мъча, сине? Мисля си само: може пък да помогне, може да оздравееш, да се вдигнеш, да се съвземеш, че нали те гледам като свещица се топиш пред очите ми. Каква е тая моя орисия! И синовете ми щяха вече да са мъже, да живеят и да се радват на живота като хорските деца, а пък то — и двамата си отидоха…

— Бабо Лизо!… — Гласът на Адам потрепери. — Не ми се сърди. Аз съм дръвник. Аз съм глупак. Прости ми. Повече няма да те мъча. Дай лекарството.

Бабата се затътри към къщи, а аз дълго седях прегърбен, като че ли тежест ми притискаше раменете и стягаше до болка гърдите ми. Като се размисля: май и аз съм виновен; май си е точно така. Замъкнах Адам във водата, че се и радвах — глупак с глупак! Ах какъв бент, ах каква воденичка! А той сега си плаща за тези играчки.

— Повече няма да ходим на реката — измърморих навъсено.

Адам си изпи лекарството и пак притихна, лицето му се покри цялото с жълти петна. Не отговори веднага, помълча, почака да премине тежкият спазъм и чак тогава каза:

— Не, Льоня, ще отидем на реката. Защото нито реката, нито ти, приятелю мой, никак не сме виновни. Всичко е много по-сложно. Как да ти обясня?… Излизал си, да речем, с лодка навътре в морето, много надалеч, и изведнъж лодката ти е протекла. Какво ще направиш? Ще скръстиш ръце и ще чакаш кротко водата да напълни лодката? Или ще гребеш? Нали ще гребеш, ще налягаш на веслата, докато имаш сили, докато си жив. Та и аз, Льоня. Много отдавна още в института моята лодка протече. Но аз продължавам да греба. Вече потъвам и въпреки това греба. За да живея до последния си дъх. Да живея като тебе, като всички нормални хора. Разбра ли ме, капитане? Не оклюмвай нос — ще отидем на реката и ще вдигнем истински бент, от тухли. Ще измайсторим такава воденичка, че и когато си в клас, пак да я чуваш как трака. Малко да се привдигна и веднага ще идем…

На прага стоеше баба Сироха, тя беше излязла да завие Адам и се беше спряла мълчаливо, слушаше го тревожно, напрегнато и на съсухреното й лице сякаш беше застинал скръбен упрек: „Какво говориш, Адаме? Къде ще вървиш толкова болен: нали до вкъщи те водя като дете?…“.

Подир паяжинката

Днес тя не е същата.

Погледнете: плува в лодката… свива насам и отдалече ми маха с ръка. Грижливо вчесана, седи до борда и дългата й коса докосва меката вода.

Лодката весело бърза.

— Добро утро! — казва ми тя.

— Здравей, Нина!… Внимавай, там има коренища.

Тя заобикаля плитчината на подводния камък, приближава стръмния скат и моята долчинка. „Ох, леле!“ — потреперих аз, защото лодчицата й подскочи и се понесе между камъните.

Нина се наведе, натисна по-леко веслото и рязко го изправи. Лодката спря като закована до скалата.

— Браво на тебе! — казах аз и надникнах в тесния пролив. — Уплаших се да не се разбиеш в скалата. Хвърли веригата да вържа лодката… Знаеш ли, Нина — дърдорех аз, без да спирам, зарадван, че тя дойде, — ей тука, точно на това място се беше заклещил един кон.

— Зная — отвърна Нина. — Ето тук. Един остър камък му се беше врязал в крака и аз му намазах раничката с йод, а камъка го избих с веслото.

— Значи ти си му помогнала? — опулих се аз и даже се усъмних: „Дали не ми се счу?“. — Значи, ти си спасила Бакун?

Нина сякаш не чу възгласа ми. „Трам… трам… трам…“ — затананика тя песничката „Влакче“ и запляска с длани по коленете си. Забравих, че Нина не обича да разказва за себе си. Заразпитвах я по-отдалече:

— То нощем ни-и-ищичко се не вижда — проточих напевно.

— Вижда се. Имам си фенерче.

— Какво фенерче?

— Ето го — и тя ми подаде голяма бяла гъба.

— Но това е гъба!

— Какво от това? Тя нощем свети.

Легнах и издух ризата си на корема — направих си тъмна шатра. Пъхнах в нея гъбата и надникнах с едно око: наистина… гъбата свети… със синьо студено пламъче. От него под ризата ми се разля синкав здрач и стана малка нощ — все едно че имаше и небе, и земя, и луна.

— Знаеш ли какво, Нина — скочих на крака, — вземи си фенерчето и да отидем в кариерата за глина.

— Какво има там?

— Там има дупка. Цяла пещера. Ужасно е дълбока. Малко е страшно даже. Хайде да идем!

Подадох й ръка. Тя скочи от лодката на брега, събу белите си обущенца. Оказа се, че на ръст е почти колкото мен, стига ми точно до перчема, само че е малко слабичка и не е почерняла — също като Адам.

До този ден Нина беше седяла само в лодката. А сега изведнъж стъпи на камъка и кой знае защо, наведе очи. „Не бой се. Да вървим!“ — искаше ми се да й кажа.

Поведох я през брода, през върбалака към отсрещния бряг.

Пътечката се катери стръмно нагоре. Пръстта под краката ни е суха, червеникава и начесто се срещат пъстроцветни кремъчета. Нина заподскача, запляска с ръце: „Ах, колко са хубави!“. Нали знаете: момичето си е момиче. Сочех на Нина най-красивите камъчета: някои са остри, други — плоски, трети приличат на старинни ножове. Какви са на цвят? Ето, виж: има светлозелени като салата, има и тъмнозелени и аленочервени. А как само изсичат искри! В къщи имам пълна шапка с кремъчета. Искаш ли да ти ги дам без нищо. Завинаги.

Приказваме си и изкачваме стръмнината. Вече по всичко личи, че скоро ще стигнем глинените ями: пътечката е поръсена тук-таме с бяла глина. Ето я и урвата почти отвесна, ръждива, изровена от дъждовете стена, а под нея — дупка. Това са входовете за кариерите.

Спряхме пред първия.

Сега си представете: кръгла дупка, трябва да се пъхнеш в нея като в мазе. Някой е изкопал даже стъпала в пръстта. Само че е тъмно. И лъха студ…

— Ще влезем ли? — предложих неуверено.

Изразът ми трябва да е бил доста плах, защото Нина се усмихна така, както се усмихват възрастните, гледайки с умиление детските лунички. Да става каквото ще — реших аз, поех си дълбоко дъх и се плъзнах надолу, до първото стъпало. Нина след мене. Тя вдигна гъбата, хванахме се за ръце и заслизахме надолу, под земята.

Дупката, изкопана с лопати, беше стръмна и хлъзгава. Стъпвах предпазливо, първо с единия крак, после с другия. Нещо лепкаво се закачаше за косата ми. Вървях приведен и усещах как Нина диша в тила ми.

— Не те ли е страх? — попитах.

— Не… Далече ли е?

Не зная тя дали се страхува, или само мене ме побиват тръпки? Защото точно над нас е надвиснала планина от пръст, а горе сноват трактори и се разхождат чичковци с лопати. Изходът е тесен, той не се вижда в тъмното и не е лесно да стигнеш до него. Щеш не щеш, счува ти се: земята трепери, тътне… още малко и по врата ти ще потече пясъчно ручейче, а после ще чуеш грохот и пръстта ще се срути… От страх дъхът ни секна и вече си говорехме шепнешком.

— Нина, вдигни по-високо фенерчето — тъмно е.

— Дали да не се върнем?

— Не, скоро ще стигнем.

Слизам още по-надолу, тунелът става все по-мрачен, а краката ни пощипва студ. Изведнъж се подхлъзнах и се пльоснах в тъмното, в мократа зееща пропаст. Ох! Нещо падна върху мене и ме притисна. Нещо ми светна право в ухото.

— Нина, ти ли си?

И двамата се уплашихме, но веднага се разсмяхме.

Нина стана, вдигна високо фенерчето.

— Погледни! — каза тя, възхитена. — Виж колко е красиво!

Бяхме вече в кариерите, в бялата пещера. Виждали ли сте бяла пещера? От чиста, бяла глина? Подът, стените, таванът — всичко е като измазано с вар, примесена със синка и всичко сияе с поразително равна, студена светлина.

Нина гледаше бялото сияние; лицето й се разхубави от възхищението, а на бузите й разцъфтяха дълбоки вишневоалени трапчинки. В трапчинките сякаш блестеше мед. Усетих даже сладост в устата си, свих си езика на фунийка и близнах с крайчеца му бузата й.

— Ей! — извика Нина. — Не ме плаши.

Тя изтри бузата си с длан, вдигна още по-високо фенерчето и се приближи до стената: в бялата, студена, разровена от лопатите глина, святкаха разноцветни камъчета, блестяха червени жилки. От жилките се процеждаше вода и студени капки падаха върху краката ни. Капките сякаш веднага замръзваха и в пещерата звънко отекваше ехото на всеки удар.

Стана ми студено, приближих се до Нина и си зашепнахме на ухо:

— Нина, очите ти светят.

— И твоите.

— Носът ти е студен.

— И твоят.

— Устните ти треперят.

— И твоите.

— Хайде да избягаме от тука.

— Хайде.

Щом хукнахме, цялата пещера в миг затрепери и заговори.

Катерехме се нагоре, блъскахме се един в друг и пищяхме — дали от страх, или от смях — трудно мога да кажа. Ето ни най-сетне отново над земята… Колко много слънце, колко топлина и аромати! Колко е хубаво горе!

Постояхме един до друг, стоплихме се, надишахме се.

— Хайде да поиграем на камъчета — предложи изведнъж Нина.

— Хайде — съгласих се аз, но си помислих, че може би не бива… Това е момичешка игра. Пък и аз освен на дама, на нищо друго не бях играл, бях гледал само как играят другите.

— Пу-пу-пу — аз съм първа! — извика Нина и бързо си събра хубави, гладки камъчета. — Ето ги — точно пет.

Тя седна на земята, оправи си рокличката, после си задуха с тайнствен израз в шепата и нареди камъчетата някак особено върху дланта си.

— Ще играем на „квачка“ — заяви тя.

Не успях да примигна и Нина вече метна камъчетата. Подхвърли ги високо, обърна бързо бялата си ръка и — хоп! — улови ги с опакото на дланта. Камъчетата се чукнаха във въздуха, паднаха на куп върху ръката й и в миг замряха — нито едно не се отърколи на земята. Нина ги хвърли още веднъж — и ето, камъчетата са пак върху нейната длан.

Браво!

И аз съм играл на „квачка“ — улавял съм по едно-две камъчета. Според правилата продължаваш да играеш само с тези камъчета — колкото е уловила „квачката“. Не хванеш ли нищо — край, излизаш от играта, братле.

— А сега — „превоз“ — каза Нина.

Изсипа скъпоценните си камъчета на земята и почна „превоза“, а после и „въртележката“. Подхвърляше бързо и нависоко камъчетата — по едно, по две, че и по три. Докато те прелитаха пред носа й, тя подхващаше от земята още едно камъче, подхвърляше и него и успяваше даже да плесне междувременно с длани или да се завърти на пети и да хване камъчетата във въздуха, без да изтърве нито едно. Аз само примигвах и гледах как се премятат плитчиците й, как й святкат очите и как проблясват на слънцето нейните колене, как мърда устни, като че ли си помага и с тях, за да хване прелитащите пред нея вълшебни камъчета.

— Край! — въздъхна Нина и облиза капчиците пот, увиснали на нослето й, после се отпусна уморено на земята. Бузите й пламтяха, в очите й трепкаха палави искри.

Ами да, умира си от радост!

Но аз какво да правя? Аз, клетият, как да се измъкна? Да бяхме на реката, да играехме на „дядо носи баба“ — така щях да запратя камъчето, че то триста пъти щеше да подскочи над водата. Честна дума — хич да не са триста, ама поне седем или осем. А сега…

— Слушай, Нина — предложих аз, — хайде да се качим на Хивря.

— Уплаши ли се? Не смееш да играеш?

— Не съм се уплашил, но ще закъснеем за Хивря.

— Какво има там?

— О-о-о! Ти такива неща изобщо не си виждала. Хайде, по-бързо.

Хивря е нашата планина. Стръмният й скат е обърнат към слънцето. Там, на припека, тревата прегаря, земята дими и от сухия пелин очите ти почват да смъдят.

Изкачваме планината, все по-близо сме до небето. От тука се вижда степта, неравният насип на пътя и телеграфните стълбове, застанали като оловни войничета.

— Седни — предложих аз на Нина и потупах с длан нажежената земя.

Седнахме така, че Нина да вижда мене, а аз нея.

— Отгатни кой живее тук? — показах й аз замаскирана дупчица в тревата.

В дупчицата едва можеше да се провре пръст. Но колко хубаво е направена: отворът е кръгъл, стените гладки и покрити с тъничък слой памук. Нищо че е в земята — дупчицата е чиста и светла.

— Тук живее паяк кръстоносец — каза Нина.

— Вярно. Ей сега ще си поприказваме с него.

Извадих такъмите си — найлонов конец и малко смола. Намачках смолата в длан, постоплих я с дъх да поомекне, източих я на „езиче“. Окачих „езичето“ на конеца и го спуснах бавно и внимателно в дупката.

— Дръпни — предложих на Нина. — Но недей силно, ами лекичко.

Показах й как трябва да ядоса паяка. На всичкото отгоре и послъгах, че ако го ядосаш, той почва да свирка.

— Е, какво става? — питам аз Нина.

Нина се е навела с тайнствен израз над дупката. С една ръка мърда конеца, а с другата ми се заканва с пръст:

— Ш-шът!… Дърпа… Хваща конеца!

— Като дръпне по-силно — измъкни го!

Така и стана: Нина се дръпна назад, конецът след нея и паякът излетя от дупката като рак подир стръв. Сив паяк кръстоносец се беше вкопчил като с клещи в смолата. Той се олюляваше на конеца точно пред носа на Нина, размахваше мъхнатите си пипала и молеше за пощада.

Тя нямаше да е момиче, ако не беше скочила, ако не беше захвърлила паяка и не беше се разпищяла, ако не ме беше плеснала по врата:

— Ей, лъжльо!… Изкара ми акъла!

Докато се блъскахме един в друг и пищяхме, паякът измъкна пипалца от смолата и се шмугна в дупката си.

— Интересно, как ли си предат нишката? — попита Нина.

— Кой?

— Ами паяците.

— Според мене… Хъм!… Мисля, че събират прашинки и я изпридат от тях. И нишки си предат, и мрежи за мухите, и памук си правят — за паячетата… Защо те интересува?

— Ами така. Я виж колко е тънка нишката. — Нина размаха пръст във въздуха.

Между две стръкчета трева беше увиснала паяжинка. Тя блестеше на слънцето. Огъващите се стъбла я изопваха силно като струна. Паяжинката тънко и приспивно звънтеше.

— Това трябва да е антена — досетих се аз. — За паяшкото радио.

— Хайде да послушаме какво предават.

— Хайде.

Наведох ухо, послушах и казах:

— „Ни-и-ин-на… Ни-ина…“ — това предават.

Нина наведе ухо, послуша и каза:

— „Льо-о-ня… Льо-ня…“ — това предават.

Отново наведох ухо и казах:

— „Лъ… лъ… лъ-жеш ме, Нина“ — това предават.

— „Не е вярно, ти лъжеш…“ — това предават.

Сега и двамата наведохме ухо, ударихме си челата и паяжинката — хоп! — взе че се скъса.

— Ох, колко жалко! — каза Нина.

— Жалко! — въздъхнах аз.

Без да се наговаряме, станахме от земята и тръгнахме подир паяжинката. Тя летеше във въздуха, извиваше се като струна; беше жива и палава и полетя някъде към степта, а ние бързахме след нея.

— Виж, тя заобикаля бурените.

— Виж, тя бяга от лястовицата.

— Виж, свива към пътя.

Вървим двамата подир паяжинката, стигаме до стария път и сме готови да продължим нататък; ако трябва, ще стигнем и до белия град, в който има бели къщи и бели павилиончета, в които продават сладолед. Там и ремъците на милиционерите са бели. Сигурно щяхме да стигнем до града, но вятърът олюля паяжинката, вдигна я в небето, високо над телеграфните жици, по-високо и от лястовиците, натам, към пухкавите облаци. Паяжинката изчезна, стопи се.

На земята останаха само стълбовете с белите чашки, а между тях изопнатите жици, които навярно също звънтят. Допрях ухо до черния стълб: бръм-бръм-бръм… — боботеше и трепереше разтревоженият стълб: напрегнатият му стон идеше от земята, минаваше до дървото и отлиташе някъде по жиците.

— Ей — казах аз на стълбовете, — за какво си бръм-бръмчите?

— Бръм-бръм-ча… — отговори стълбът.

— Ех! — махнах с ръка. — С вас, стълбовете, можеш ли да се разбереш? Бу-бу-бу, ду-ду-ду… — и толкоз… Нина, хайде да се прибираме, че сме много далече.

Наистина, чак сега забелязах колко сме далече. Стояхме на самия връх на планината, над нас се простираше небето, а там долу се виждаше къщурка, толкова мъничка и бяла — същинска гъбка. Не личаха нито прозорците, нито вратите, само тъмни точици. Насред двора един въпросителен знак ми маха с лапичка като на комар. Оле-ле!… Сигурно са се усетили, че Льонка го няма никакъв и сега го викат, а от Льонка ни следа.

— Да тичаме, Нина!

— Да тичаме.

— Хайде да се надбягваме.

— Хайде.

Търчиш по нанадолнището и ти се струва, че си яхнал Бакун. Прелиташ през храсти и канавки, зелените корони на върбите се носят насреща ти и вече те облъхва речна прохлада.

Ето го и бродът.

— Нина, ще дойдеш ли утре?

— Не зная.

— Ела. Нали виждаш — тук съм сам.

— Добре. Ако с Адам не се случи нищо, ще дойда.

— Довиждане, Нина.

— Довиждане.

— Льоня, ти с кого говориш?

С мъка надигам натежала от слънцето глава. По гърдите и по лактите ми са се изписали сложни рисунки, личи, че дълго съм лежал върху грапавия камък. Всяка издатинка, всяка дупчица се е отпечатала върху тялото ми. От слънцето и от лежането пред очите ми е паднала мъгла и не съобразявам веднага кой ме пита. А-а, мама е дошла. Стои с кофата, носи пране. Ще го плакне на реката.

— С кого говориш, Льоня? — отново ме пита мама.

— С никого. Лежа сам. С кого мога да говоря, като на нашата улица няма нито едно дете?

— Горкото ми момче — казва тъжно мама. — По цял ден се препича на камъните, няма с кого да си поиграе.

Мамо, не ставай тъжна, недей.

Нищо, че лежах тука сам и че никъде не съм ходил. Въпреки това бях и в бялата пещера, и паяка хванах, и се разходих из степта — с една дума, капнал съм от игра и сладко-сладко се наприказвах.

Всичко ще отплува

Чували ли сте как иде тихият и кротък дъжд? Седиш си в стаята, майка ти отваря прозореца и отвън лъха хлад, а ти седиш и се ослушваш… Някъде далече, в някакъв незнаен свят бавно се заражда шум… Не, още не е шум, а е шепотът на земята, шумоленето на сухата трева и на есенните листа. Вслушваш се напрегнато: може би след съня главата ти шуми? Не, ето през градината бавно преминава някакъв шум, стига до прозореца и чука по стъклото — равномерно, често-често и успокоително. Въздухът замирисва на летен дъжд и навява тихи сънища. Клепките ти натежават и те обгръща топло спокойствие, потъваш в тайнствена дрямка.

Седиш унесен, но слухът ти е остър, напрегнат — и чуваш как скърца, как набъбва мокрото дърво.

Мърморенето под прозорците замлъква, шумовете са изчезнали някъде зад къщи и нещо докосва раменете ми.

Трепвам, поглеждам през прозореца: дъждът вече е спрял, но слънце няма, то е някъде зад облаците. Небето е опушеносиво, но през него прозира ален задоблачен огън, и той пръска меки кремави отблясъци. На тази светлина по мокрите клони блестят дъждовни капки.

Откъм задрямалото поле лъхна ветрец и веднага забарабаниха капките, поронени от листата. Ветрецът се засили. Изглежда, още не е долетял тук, още набира сили в степта. Но там, в далечината е започнало нещо. Не зная дали бяга, или някой някого настига, но е ясно, че е настъпила голяма суматоха. Ниско над земята се търкалят и бързо-бързо подскачат странни бегълци. Сиви, космати, те прелитат през канавките, спират само да си поемат дъх и препускат още по-устремено. Гонят ги пак такива като тях — бързи и космати кълба. И едните, и другите тичат заедно през полето като стадо овце, тичат към селото и се крият уплашено из градините, из храстите, в канавките. Но какво е това? Зайци ли са? Или пък вълци?

Едно кълбо се откъсна, сякаш улучено от куршум и се отърколи странишком право при нас. Скочи с резки заешки скокове в нашия двор, скри се в сламата и замря.

Изтичах бързо от къщи и го приближих. О, я виж кой дотичал при нас — мишорката! Направила си в сламата гнездо и се спотаила. Още трепери от дъжда.

Не са зайци, ами вятърът е довял от полето мокри кълба трева, мишорка.

Става ми тъжно.

Вчера и ние бяхме като тази мишорка. И нас ни шибаше вятърът, а ние тичахме през градините. От всички страни към къщата на баба Сироха се стичаха хора. Насред двора беше спрял камион, трупаше се народ, звънтяха медни чинели, а мъжете вдигаха внимателно ковчега. Ковчегът беше дълъг и се подаваше от каросерията. Когато го наведоха, аз видях Адам: той лежеше строг и гледаше строго в небето. Изпитото му лице светеше мъртвешки бледо. Той умря, защото вече не можеше да диша, да говори, да се смее. Животът в него беше изгорял до капка. Сега от Адам лъхаше на пръст и той се беше запътил натам, откъдето никой не се връща.

Над ковчега му ридаеше, ослепяла от сълзи, непозната жена, до нея нареждаше баба Сироха, хлипаха и нашите майки. Усещах как от ударите на чинелите душата ми цялата трепери, а на гърлото ми застава горчива буца.

Погребаха Адам накрай селото. Под една стара, обрасла в лишеи бреза.

Не зная вият ли щъркелите гнездата си и на брези. Мисля, че да. Те обичат добрите хора. Онези, които лекуват птиците с билки или правят за децата пеещи мелнички.

— Нина — обадих се най-сетне, — лодката ти е протекла. Виждаш ли?

— Протекла е — кимна тя.

Забелязах, че очите на Нина са подпухнали. Беше мълчалива както никога. Седяхме час, два и не можехме дума да изречем. Нина се беше загледала във водата, а вятърът развяваше леко черната панделка в косата й.

Нямаше го вече Адам.

За какво ли да говорим?

Денят беше навъсен: ту се надвесваха леки плашливи сенки, ту изчезваха надалеч; върхарите на дърветата вече забележимо пожълтяваха, в прозрачната хладна вода се отразяваха алените багри на есента.

Няколко пожълтели листа бяха полегнали по веслото. Погледнах още веднъж внимателно лодката и едва сега забелязах: беше се наклонила към десния борд. Хубавите, някога светли парчета брезова кора бяха почернели (с тях бяха обшити бордовете на лодката), тук-таме дъските бяха изкорубени и пропускаха. Беше се събрала доста вода и кърмата беше потопена; краката на Нина отдавна се бяха намокрили, а също и белите й обувчици.

— Слушай, Нина, твоята лодка вече за нищо не я бива.

— И така да е.

— Но защо?

— Мога и без лодка.

Не си представях Нина без нейното корабче. С какво ще плува до тук? За мене тя винаги ще плува: от облаците към земята, през тихите ливади към реката, а по реката — до нашия залив.

— Нина, ще ти направя лодка.

— Можеш ли? — Тя ме погледна и горчива усмивка докосна устните й.

— Ще се опитам.

— Но от какво ще я направиш?

Да, наистина, от какво? Седнах и се замислих. Да издълбая лодка от цяло дърво не ми е по силите, пък и няма да върши работа: реката ни е плитка. Само аз си въобразявам, че това е същински пролив, а всъщност между камъните, където се беше заклещил Бакун, едва се провира даже моят крак. Да можех да намеря нещо леко и плуващо, да не е мъчно за дялане и да се държи над водата, та лодката да стане хубава.

Изведнъж се сетих: има такова нещо! В колета!

Снощи у дома дойде баба Сироха. Спря под брезата, съсухрена и посърнала и ме повика с ръка:

— Ела тук!

Както винаги, крачеше бързо, без да се озърта и за това изглеждаше още по-скръбна и прегърбена. Когато влязох в къщата й, там още миришеше — как да ви го кажа — на свещи, на восък, на смърт миришеше. Бузите на старицата бяха хлътнали и тъмни, очите й също бяха хлътнали дълбоко; чак ме достраша да я гледам: тя сякаш се беше стегнала да върви подир Адам.

— Вземи — каза навъсено бабичката. — Днес му донесоха колет… Днес! — От това „днес“ (Адам три дена откак е в земята и вече никога няма да получи ни писмо, ни колет, ни капчица роса от небето) бузите на бабата се разтрепериха, тя ми тикна бързо шперплатовото сандъче в ръцете и ми рече: — Вземи го! За тебе трябва да го е поръчвал…

Не разбрах веднага кой е поръчвал нещо за мене, взех колета и си тръгнах бавно към къщи. Сандъчето беше разковано и когато надникнах, извадих от него зелени и зрели шишарки, тумбести желъдчета, които приличаха на изгорели от слънцето мъже с кепета, а кепетата им бяха със свински опашници. Измъкнах и дебело парче борова кора, клонче сиво-зелена елхичка, голямо сиво перо — от жерав или щъркел и още шепа разни дреболии.

Наредих всичко на масата и заразглеждах учуден всеки предмет поотделно: за какво е? За какво ли би го използвал Адам? И кой му го е пратил, откъде?… После се сетих: адресът! На капака на сандъчето вместо обратен адрес с химически молив беше нарисувано такова човече:

Както виждате, човечето приветстваше някого. Но кого?

Сигурно никога нямаше да разгадая тайната на колета. И може би никога нямаше да разбера кое е това човече, изпратило в селото ни перо от жерав и клонче зелена елха. Ако не беше Нина, за нищо на света нямаше да разбера.

Като казах, че ще направя корабче, спомних си за боровата кора и — бегом в къщи. Взех сандъчето с всичките богатства в него, взех и нож, награбих всичко, което можеше да ми свърши работа и изтичах пак на реката. Реших, че докато аз изрязвам лодката, Нина ще подреди подаръците, ще си поиграе с тях. Толкова са интересни…

Но още щом стъпих на камъка, Нина ме погледна и пребледня:

— Пристигна ли колетът? Дойде ли? Кога?

Тя стана рязко и лодката се залюля под нея. Скочи на брега и много разстроена, със сълзи на очите, се спусна към сандъчето.

— Погледни, всичко, всичко е изпратил! Всичко необходимо — шепнеше тя и слагаше в полата си шишарките, желъдите, сухите клонки.

— Кой ги е пратил? Ти познаваш ли го? — попитах, съвсем объркан. Баба Сироха ми каза: „Трябва заради тебе да ги е поръчал“, а се оказва, че колетът е за Нина и момиченцето го е чакало с нетърпение.

Нина пъхна ръка в сандъчето и намери нещо чак на дъното, под сухия мъх.

— Да, има… Бележка! — Извади късче хартия, разгърна го развълнувана и бързо го прочете.

— Чети. Чети на глас — помолих я аз.

— Само няколко думи са. Има и за тебе. Ето — и Нина ми подаде бележката.

Прочетох я:

Мили Адаме,

Не умея и няма да те утешавам. Ти си мъжествен човек. Радвам се, че в последните си минути ще имаш до себе си верни приятели. Изпращам им онова, за което ме молиш. Нека в степта замирише на нашето борово Полесие. Поздрави и на двамата — на капитан Ленд и на Нина.

Твой Алс

След „Твой Алс“, както и върху капака на колета, беше нарисувано човече с шапка, вдигната за поздрав.

— Нина — попитах аз, — кой е този Алс?

Като омагьосана, Нина внимателно подреждаше боровите шишарки, желъдите, клонките всичко. Разглеждаше ги, миришеше ги и ги редеше в полата си. Отново я попитах:

— Нина, кажи ми кой е Алс?

— Той е като Адам. Учили са заедно.

— Къде е той сега?

— Той прави същото, каквото и Адам — второ слънце.

— Не го ли е страх? Няма ли това слънце да изгори и него, както изгори Адам?

— Те не мислят за себе си. Била съм с тях. Те казват: трябва. Трябва над земята да има още едно слънце. Да свети по-силно от нашето. Те казват: трябва.

— Но защо да „трябва“? Нима така е лошо? Нима не ни стига слънце, или трева в ливадите, щурчета, пеперуди, пухчета от глухарче? Защо трябва да се измисля още едно слънце?

Нина беше стиснала силно устни и сякаш върху тях беше застинало това решително „трябва“. Разбрах, че тя повече нищо няма да ми каже.

Минута или две седяхме мълчаливо. Аз пръв наруших тишината:

— Добре. Ще ти направя лодка, Нина.

— От борова кора?

— Разбира се.

— Чудесно! Винаги съм мечтала за тъкмо такава лодка от борова кора. Те са най-хубавите: леки, красиви и не протичат. Адам се канеше да ми направи лодка, но не успя. — И Нина наведе глава.

Коленете й трепереха. Тесните й бели обущенца бяха съвсем подгизнали от водата и отпред вече се подаваха премръзналите й пръстчета. „Есен. Студено й е“ — помислих си аз.

Взех парчето борова кора (непознатият ни приятел беше изпратил доста голямо: трябва да го беше откъртил от някой стар дънер. Кората беше на слоеве като сладкиш, същинска шоколадена вафла с бели захарни пластове. Даже на вид беше сладка. Опитах я с език: хъм, тръпчива и мирише на смола.

Гледам: Нина седи, подпряла главица с юмручета, гледа съсредоточено как майсторя и едва забележимо, сдържано се усмихва. Май си мисли: голям чудак е този Льоня — опитва кората на вкус…

Повъртях в ръце боровата вафла, замислих се: как да я изрежа, та да измайсторя корпуса на лодката. Реших да махна най-напред излишното, да я изстържа отстрани, та да са готови кърмата и бордовете. После ще мога вече да издълбая и сърцевината.

Хванах ножа: той реже гладко и леко. Червената стружка се сипе и се навива на кравайчета. Всичко върви добре: ето, корпусът вече се е издължил и изострил — вярно, още е грапав и не е издялан докрай, но по всичко си личи, че не е какво да е, ами нещо сериозно. Само едно ме тревожи: щом я докоснеш с ножа, горната люспа изхвърча и кората се отделя — изглежда, лошо е слепена. Но нищо, скоро свиквам и работата ми спори.

Нина седи замислена, гледа мълчаливо какво излиза изпод ръцете ми и не проронва ни дума. Тъкмо за това най-много я уважавам. Знаете ли, ако вместо Нина до мене седеше някой друг, като нищо щеше да се обади: „Не дялаш както трябва, не стържеш правилно, ей така, а не така…“. С една дума, щеше да ми надуе главата и тогава човек непременно нещо разваля. А другият потрива доволно ръце: „Аз какво ти казвах? Какво ти казвах?“.

Нина е друг човек. Вижте: подпряла е лице с юмручета, лицето й е кротко, замислено, в очите й — търпеливо очакване. А над нея — ту слънце, ту сенките на облаците.

— Погледни — казвам й — „Санта Мария“[1] пристигна. Вече е хвърлила котва.

От върбата се отрони жълт лист и падна във водата. Продълговат, лъскав, с гордо вирната, извита опашчица, той напомня каравелата „Санта Мария“, която бях виждал в една книжка. Листото стоеше неподвижно. Но ето, духна ветрец, по водата се появиха бразди и подгониха корабчето към брега. То се носеше и въртеше острия си нос, като че ли избираше къде ще е по-добре да хвърли котва.

— Льоня — обади се Нина. — Ще може ли и на моето корабче да направиш висока кърма?

— Добре, ще ти направя. Ето — показах й почти готовото корабче.

То се вместваше в дланта ми, новичко, тъмночервено, с мирис на смола. Яките, старателно издялани бордове се стесняваха надолу, а цялата носова част рязко се издигаше нагоре.

— Ох!… — каза тихо Нина и очите й светнаха. — Същинска „Санта Мария“!

Оставаше ми съвсем малко: да издълбая сърцевината. Ножът ми е с остър връх — направих вдлъбнатини край бордовете, край кърмата и носа. Сега трябва само да човъркам леко боровата кора — тя сама се отделя.

Корабчето стана по-дълбоко, трюмовете вече побираха повече и сега мислех къде да сложа пейка и къде да са ключовете за веслата. Чистя дървесината, издухвам стружките, а Нина леко се усмихва и ме поглежда изкосо.

— Какво има, Нина?

— А, нищо. Много ти са юнашки мустаците.

— Какво? Какво?

— Имаш рижи мустаци. Като на пират.

Издухах мустаците, отърсих шоколадените стружки, покрили не само ризата, но и панталона ми, вдигнах корабчето в ръка.

— Готово! — казах. — Остава само да изрежа веслата.

И ето, нашето корабче е вече спуснато във водата. То леко се поклаща. Двете борови весла блестят на слънцето. Червените бордове отхвърлят върху вълните гъста алена сянка. И Нина леко се полюлява. Тя стои в корабчето и съвсем не прилича на онова момиченце, което седеше доскоро тъжно на брега. Вижте: лицето й е станало по-строго, веждите са навъсени, тя като че ли усеща вече как насрещният бриз я шиба в гърдите — завързала е на стегнат възел косата си с панделката, хванала се е с една ръка за борда, а с другата придържа бялата си рокличка, която се развява на вятъра.

— Нина, почакай! Ами платното? Имам парче платно, почакай!…

Вдигам високата мачта с напречна греда, закрепвам я с канап и лепило. Вятърът издува моето платно и то вече плющи тревожно, а бързото течение кара корабчето да завие.

— Льоня, качвай се! — вика ме Нина. — Ще отплуваме заедно.

— Как? И аз ли да се кача?

— Разбира се.

Изведнъж си помислих: та това не е обикновено корабче, това е фрегатата на Нина, направена от боровата кора, която ни прати непознатият Алс, онзи, който сваля шапка, за да поздрави хората. Защо тогава да не се кача?

Корабчето се беше понесло към пролива и аз овреме скочих на палубата: веднага се озовахме сред пръстите на клокочещия бързей, заля ни вода; хванах здраво веслото, викнах на Нина: „Пази се!“ — и обърнах платноходката така, че тя да заобиколи острия камък. Още веднъж ни подхвърли силно нагоре, заля ме пяна, а после излязохме на открито и заплувахме по течението.

Седяхме мокри един до друг под платното и гледахме към брега. А по нашия бряг се редуват ту издълбани от водата пещери, в които се преплитат коренища — черни и въззелени като морски октоподи; ту светли пясъчни плитчини, покрити с малки мидички: ту високи глинени откоси, целите в дупки — в тях живеят ята бързолети, които кръжаха сега с викове над ливадите.

Плувахме под върбите като в зелена пещера. Вътре цареше тих сумрак и само от време на време някъде горе просветваха като жарава гроздове зряла калина. Бях хванал веслата, избирах пътя. Изведнъж Нина докосна рамото ми. Озърнах се. Зад нас плуваше неотстъпно старото корабче на Нина. Изглежда, не искаше да се олюлява самотно върху вълните на пролива. Сега ни следваше бавно, пълно до половината с вода.

— Там има някой — каза Нина.

— Кой? Никого не виждам.

— Погледни към кърмата.

Наистина! На кърмата беше кацнала жълта стреловидна пеперуда. Стори ми се, че сякаш върху малък самолетоносач е кацнал двукрил самолет. Може би е претърпял авария и сега корабчето го откарва до близкото летище?

На един остър завой старото корабче заби нос в брега и заседна. Уплашена от тласъка, пеперудата отлетя. В полет тя приличаше още повече на самолетче, лесно можеше да се види и пилотът, който ни махаше с шлема от кабината и ние се сбогувахме с него.

След малко и нашето корабче спря. Какво има? Наоколо ни боботеха водовъртежи. Неспокойната вода въртеше на повърхността си пяна, но продължаваше да стои на място: нещо й преграждаше пътя. Само много дълбоко, чак на дъното течението се устремяваше силно напред, клокочеше, избликваше като водоскок и рушеше преградата. Нашата платноходка потреперваше като жива, но не помръдваше от мястото си. Спогледахме се с Нина — не можехме нищо да разберем. Наведох се през борда, огледах се внимателно и изведнъж забелязах: там, където се събираше пяна, от водата стърчеше нещо като плетена кошница.

— Аха! — възкликнах аз. — Всичко е ясно.

— Какво има? — не разбра Нина.

— Винтер! Винтерът на Глипа. Има си той едно приспособление за ловене на риба, изплетено от пръти. С него прегражда цялата река. Знаеш ли какво говорят хората? Нощем Глипа вдигал преградата в горното езеро и пускал водата с шараните, дето ги въди колхозът. Сума ти риба отмъква, мошеникът му с мошеник — с килограми!…

— Да, личи, че са пускали водата — каза Нина.

Наистина, ако се взреш, веднага ще видиш: доскоро водата се е разливала тук нашироко — ето, островчетата са покрити с тиня, тревата е полегнала, по сухите клонки виси мъх.

„Интересно — помислих си, — какво ли се е хванало във винтера на Глипа?“

Взех един дълъг прът и го потопих в реката — там, където пяната вдигаше мехури. Потопих го, но прътът се закачи — под него шаваше нещо. Развъртях пръта и водата веднага кипна — рибите се запреобръщаха като цепеници, засуетиха се, заудряха водата с опашки, заизвиваха се. Един шаран така плесна с опашка, че изхвърча на брега, пое си дъх и се метна обратно във водата.

— Олеле, какви риби! — учудих се аз. — И колко много! Забих пръта — не пада.

— Но какво да правим сега? Та това е разбойничество! Дали да не викнем някого?

— Защо? Сами ще измислим нещо… Знаеш ли какво, Нина? Глипа затиска винтера със слама. Ще измъкна сламата и ще пусна рибата да отплува към долните водоеми.

— Хайде! Само че по-бързо!

Нагазих във водата, а тук е дълбоко и краката затъват в тинята. Наведох се ниско, напипах с ръка потопения винтер, награбих снопче слама и го измъкнах. Щом го измъкнах, чух: рибата се размърда… запляска с опашки… и се понесе на стада между краката ми.

— Ето я, ето я! — виках и плясках с ръце по водата, за да подгоня рибата. — На стада плува! Към свободата!

Тлъстите шарани влачеха мързеливо подире си вълна и плуваха бавно по течението. Мърдаха важно и плавно опашки, а люспите по хълбоците им проблясвала като златни. Рибата не се боеше от нас, плуваше до самия бряг. Дълго изпращахме шараните край брега. Но я виж! Пак преграда! И тук водата правеше водовъртеж и вдигаше пяна. Оказа се, че предвидливият Глипа е сложил още един винтер — контролен. Извадих и тук тапата от наръч гнила слама. Сега пътят от горния до долния водоем беше свободен.

— Ами винтерите? — попита Нина. — Глипа може пак да ги зареди и пак да лови шарани.

Хъм, винтерите… Какво да ги правя?

— Нина — казах аз, — вече се здрачава. А ние сме мокри и премръзнали: виж как ти е настръхнала кожата на лактите. Хайде да накладем огън.

— О-о, чудесно!

На брега събрахме сухи съчки и клони в шубраците. Докато Нина палеше огъня, аз измъкнах винтерите на Глипа. Те бяха се измокрили здравата на дъното, бяха почернели и от сто крачки миришеха на тиня и на рибени люспи. Изправих тежките съоръжения така, че единият винтер да подпира другия и стана нещо като колибка, а под тях оставаше място за огъня. Когато пламъкът лумна, видяхме грандиозна картина: винтерите задимиха. Топлият съскащ дим пълзеше като змей през преплетените пръти и се вдигаше като черен стълб нагоре.

— Погледни! — каза Нина. — Като че димят юрти на ескимоси. И ние с тебе сме ескимоси и ядем сега мечо месо.

— Да — свих се аз, — същински ескимоси. И седим на снега.

Дали от огъня беше станало по-тъмно, или не бяхме забелязали как здрачът се беше сгъстил, но вече ни обграждаше тъмна нощ, а от черните храсти лъхна речна влага. Когато огънят отмяташе за кратък миг тъмнината, аленият отблясък падаше върху платното и тогава виждахме мачтата и дремещия кораб край брега. Над него светеха звезди, сини като искрите на бенгалски огън.

Хвърлих още съчки, пламъкът лумна високо чак до винтерите. Мокрите ракити дълго съскаха и мърмореха, но най-сетне винтерите се запалиха и осветиха като две ракети цялата ливада със снопове искри.

Това се казва зрелище!

Нина подскочи (очите й блестяха) и хайде: „Трам-та-там! Трам-та-там!“, завъртя се край огъня, размаха плитки, запляска с ръце и аз подире й — уж удрям дайре, а пламъкът пращи, сипе искри по земята. Чувате ли? В джунглата гърмят тамтами!

И изведнъж — нощ…

Огънят се срути, разсипа се, веднага лъхна хлад, обгърна ни пустота, опари ни есенна тъга.

Помежду ни стоеше нощта; аз държах Нина за ръката, но не я виждах. Ние притихнахме, сякаш осиротяхме без огъня. Някъде в небето самотно прелетя със свистене нощна птица.

— Есен е — каза Нина.

— Есен е — повторих. — Птиците скоро ще отлетят за топлите страни.

— И за мене е време.

Усетих как тя леко ми стисна ръката.

… Нина си отиваше в есента.

Наесен всичко си отива: листата по водата, облаците, паяжините, птиците, учениците, комбайните. Всичко заминава за някъде, всичко си взема сбогом. Нина също си вземаше сбогом.

Както винаги, ние се срещнахме на реката. Тя седеше в корабчето, аз на камъка. Над водата преминаваха сенките на ята жерави.

— В кой клас ще бъдеш сега? — ме попита Нина.

— В трети.

— Значи скоро ще ме забравиш.

— Е-е — свих рамене, — защо са тези празни приказки?

— Не, ти ще ме забравиш — каза тихо, но твърдо Нина. — Аз имах много приятели, те пораснаха, купиха си мотоциклети, транзистори, билети за футболни мачове. Когато им ходя на гости, те ме гледат със сънени очи и не могат да ме познаят. „Коя си?“ — питат ме те. „Нина“ — отговарям аз. „Не те познаваме.“ „Не си ли спомняте как слушахме в степта паешкото радио?“ — „Ама че глупости!… Паешко радио! Върви си по пътя, момиченце, не ни баламосвай!“

Не ми беше ясно за кого разказваше Нина, но аз, кой знае защо, веднага си представих Глипа как примигва, заслушан в своя грамофон: той като пийне, върти все една и съща плоча:

Эх, Дуня, Дуняя-я,

Дуня ягодка моя…

— Всички не са такива — измърморих обидено. — Адам не те забрави. Той често ми говореше за тебе.

— Адам… — Нина произнесе някак особено това име. — Адам беше дете. Голямо дете. Той си имаше своя Бум, своята Торбалана и своето фенерче. Фенерчето ми го подари — нали го видя.

— Значи Адам ти го подари? — Чак сега разбрах откъде беше взела гъбата, която ни светеше в пещерата с лунна светлина.

Бръкнах в джоба и извадих богатствата си. Нагазих до колене във водата до корабчето и казах:

— Нина, ето две камъчета. Най-хубавите. Едното е светло, а другото с алени жилки. Те изсичат огън. Ако ти стане някога много страшно, вземи ги, изсечи си огън и вече няма да те е страх.

— Чудесни камъчета — благодари ми Нина и ги уви грижливо в кърпичката си. — Е, Льоня, време е да тръгвам.

Тя седна в корабчето, спусна веслата на вода. Леката платноходка от борова кора излезе на течението. Цялата река беше осеяна с жълти листа и от тях ми се мержелееше пред очите. Сред жълтите листа плуваше кроткото й корабче. Над нея прелитаха паяжинки, а още по-горе — ята жерави. Реката лъкатушеше през долината и изчезваше зад червеникавия хълм. Корабчето се отдалечаваше все повече, сливаше се с хоризонта, превръщаше се в малка точица. Сега ми се струваше, че виждам тъжното момиче, което розовее на слънцето като запалена свещ.

— Сбогом, Ни-на! — махах й с ръка.

„О-огом!“ — отвърна ми ехото.

— Ела пак другото лято. Ще те чакам. Чуваш ли?

— Чувам!… Ще дойда!…

Повдигнах се на пръсти, но платноходката вече беше станала мъничка като сянката на жерав. Изведнъж ми се стори: това наистина е жерав! Погледнете, вдигна се над водата, полетя ниско над ливадата, после се стрелна рязко в небето, направи завой и полетя след отдалечаващите се ята.

Виждах Нина като насън. Ето я — тя насочва приказната си фрегата към светлосин залив, гребе сред облаци, извисени над нея като скали. Платното е като бяло перо. А наоколо — чиста небесносиня вода — дъното не се вижда.

Нина отплува за топлите страни. Заедно с птиците.

… И досега не зная имаше ли наистина такова момиче, или аз просто си го бях измислил.

[1] „Санта Мария“ — една от каравелите, с които Христофор Колумб е открил Америка. — Бел.а. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.